Volum apărut cu sprijinul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc

Responsabilitatea pentru conţinutul materialelor aparţine autorilor.

© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4908-2

ISBN PDF: 978-973-46-4909-9

ISBN print: 978-973-46-4338-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Vizita de lucru a lui Nicolae Ceauşescu la Şantierul Naval Brăila (17 septembrie 1978), Muzeul Naţional de Istorie a României

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

Mihaela S. Alecu (n. 1986), absolventă a Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii „Transilvania” din Braşov şi a programului de master „Scriere creatoare şi traducere literară” al aceleiaşi universităţi. Doctor în Filologie al Facultăţii de Litere din Braşov, autoare a tezei de doctorat cu titlul Opera secretă a lui Ion Caraion scrisă sub coordonarea prof. univ. dr. Alexandru Muşina şi a prof. univ. dr. Andrei Bodiu. A mai publicat: „Ion Caraion şi heteronimul lui, Paul Norbeck” (în Rodica Ilie, Andrei Bodiu, Adrian Lăcătuş, Dilemele identităţii. Forme de legitimare a literaturii în discursul cultural european al secolului XX, Editura Universităţii „Transilvania” din Braşov, 2011 – publicat ca urmare a desfăşurării Conferinţei Asociaţiei de Literatură Generală şi Comparată din România, iulie 2011), „Ion Caraion. Identification with Arghezi – Solution for moral dilemmas” (în Bulletin of the „Transilvania” University of Braşov, Series IV, 1/2012), „Dubla perspectivă: Ion Caraion despre Ioan Alexandru” (în revista Transilvania, nr. 4/2012).

Adriana Bărbat (n. 1975), absolventă a Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii „Transilvania” din Braşov şi a programului de master „Literatură şi comunicare” al aceleiaşi universităţi. Doctor în Filologie al Facultăţii de Litere din Braşov. Domenii de interes: literatura română în perioada comunistă, scriitori români în Dosarele Securităţii. A mai publicat: „Evazionismul în literatură în relaţie cu puterea – Ştefan Agopian şi Dumitru Ţepeneag” (în revista Transilvania, nr. 3-4/2011), „Dana Dumitriu în dosarele Securităţii” (în Rodica Ilie, Andrei Bodiu, Adrian Lăcătuş, Dilemele identităţii. Forme de legitimare a literaturii în discursul cultural european al secolului XX, Editura Universităţii „Transilvania” din Braşov, 2011) şi „Istoriile din Prinţul Ghica” (în revista Transilvania, nr. 7/2013).

Emilian Colceru-Mihul (n. 1983), absolvent al Facultăţii de Istorie din cadrul Universităţii din Bucureşti (2006). Master în ştiinţe sociale la Ecole Doctorale Francophone, Universitatea din Bucureşti (2007). Doctor în Ştiinţe Politice al Universităţii din Bucureşti şi în Sociologie al Universităţii Paris X Nanterre (2011) cu lucrarea Eléments du discours communiste: Représentations de Lénine dans les textes produits par les partis communistes français et roumain 1920-1989. Stagii de cercetare în Franţa, la Dijon (2005) şi Nanterre (2009). Profesor de istorie la mai multe licee din Bucureşti (din 2006). Vicepreşedinte al Asociaţiei pentru Promovarea Culturii şi Responsabilizare Civică (din 2011). Domenii de interes: istoria comunismului în România şi Europa, postcomunismul românesc, istoria ca materie şcolară, educaţia civică. A mai publicat: „L’entrée du totalitarisme dans les manuels roumains” (în Histoire et liberté, nr. 42, Nanterre, iunie 2010), „The Impact of Civic Education on the Citizenship of Romanian Youth” (în Journal of Social Science Education, nr. 4/2013, Bielefeld), „Le postcommunisme en Roumanie” (în Communisme 2014, Editions Vendémiaire, Paris, în curs de apariţie).

Cosmina Cristescu (n. 1975), absolventă a Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii „Transilvania” din Braşov şi a programului de master „Scriere creatoare şi traducere literară” al aceleiaşi universităţi. Doctor în Filologie al Facultăţii de Litere din Braşov şi profesor de literatură română la Liceul „Andrei Mureşanu” din Braşov. Domenii de interes: sistemul de învăţământ în regimul comunist, literatura publicată în manualele şcolare comuniste. A mai publicat: Dicţionarul de personaje literare: liceu (în colab., Editura Aula, Braşov, 2012), „Public Libraries: Censorship and Rehabilitation of the Poets under the Romanian Communist Regime” (în Innovation within Libraries, Editura Universităţii „Transilvania”, Braşov, 2012), „School Poetry and its Propaganda Discourse in the Communist Era” (în Iulian Boldea [coord.], Studies on Literature, Discourse and Multicultural Dialogue, Editura Arhipelag XXI, Târgu Mureş, 2013), „Poezie pentru copii şi propagandă în manualele şcolare din perioada comunistă” (în revista Transilvania, anul XLI, nr. 1/2013), „The Political Function of Studying Literature in the Communist Romania” (în Bulletin of the Transilvania University of Braşov, Series IV, vol. 5, 1/2012).

Ramona Hărşan (n. 1983), absolventă a Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii „Transilvania” din Braşov. Doctor în Filologie, postdoctorand şi cadru asociat al aceleiaşi universităţi. Domenii de interes: proza românească şi europeană a secolelor XX-XXI, politici culturale emancipatorii (etice, axiologice, identitare, sociale) şi strategii subversive ale literaturii în comunism. A mai publicat: „Heterotopie şi ficţionalizare a spaţiului la Mircea Nedelciu” (în Rodica Ilie, Andrei Bodiu, Adrian Lăcătuş, Dilemele identităţii. Forme de legitimare a literaturii în discursul cultural european al secolului XX, Editura Universităţii „Transilvania”, Braşov, 2011), „Mircea Nedelciu’s Mysterious Territories” (în Bulletin of the Transilvania University of Braşov, vol. 4 (53), 1/2011), „Gheorghe Crăciun şi «formula lui Orlando». Fotograme cu Mircea Nedelciu” (în Andrei Bodiu, Georgeta Moarcăs, Trupul şi litera. Explorări critice în biografia şi opera lui Gheorghe Crăciun, Casa Cărţii de Ştiinţă, Cluj-Napoca, 2012), „Identităţi suspendate şi surogate identitare în proza lui Mircea Nedelciu” (în revista Transilvania, nr. 4/2012).

Clara Mareş (n. 1977), absolventă a Facultăţii de Istorie din cadrul Universităţii din Bucureşti şi a unui master în relaţii internaţionale în cadrul Centrului de Studii Euro-Atlantice al Universităţii din Bucureşti. Între 2000 şi 2005 a fost cercetător în cadrul serviciului de cercetare al Consiliului Naţional de Studiere a Arhivelor Securităţii. Din 2006 este cercetător al Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc. A mai publicat: Membrii CC al PCR. Dicţionar (Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2004), Nicu Steinhardt în dosarele Securităţii (1959-1989) (Editura Nemira, Bucureşti, 2005), Dicţionarul Penitenciarelor din România comunistă (1945-1967) (în colab., lucrare coordonată de Andrei Muraru, Editura Polirom, Iaşi, 2008), Anuarul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului în România. Intelectualii şi regimul comunist. Istoriile unei relaţii (redactor-şef al lucrării, Editura Polirom, Iaşi, 2009), Zidul de sticlă. Ion D. Sîrbu în arhivele Securităţii (Editura Curtea Veche, Bucureşti, 2011, lucrare premiată de revista Observator cultural în 2012, la categoria „Eseu-Memorialistică”).

Manuela Marin (n. 1980), doctor în Istorie din anul 2008 al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, cu lucrarea Originea şi evoluţia cultului personalităţii lui Nicolae Ceauşescu 1965-1989, cercetător postdoctoral al aceleiaşi universităţi în perioada 2010-2012. Domenii de interes: istoria comunismului românesc în perioada lui Nicolae Ceauşescu, viaţa cotidiană în comunism, cultul personalităţii lui Nicolae Ceauşescu. A mai publicat: Originea şi evoluţia cultului personalităţii lui Nicolae Ceauşescu 1965-1989 (Editura Altip, Alba Iulia, 2008), „Posteritatea unui dictator” (în Ştefan Bosomitu, Mihai Burcea [coordonatori], Spectrele lui Dej. Incursiuni în biografia şi regimul unui dictator, Editura Polirom, Iaşi, 2012), „Ascultând Radio Europa Liberă în România lui Nicolae Ceauşescu” (în Luciana M. Jinga, Ştefan Bosomitu [coordonatori], Între transformare şi adaptare. Avataruri ale cotidianului în regimul comunist din România, Editura Polirom, Iaşi, 2013), Între prezent şi trecut: cultul personalităţii lui Nicolae Ceauşescu şi opinia publică românească (Editura Mega, Cluj-Napoca, în curs de apariţie).

Vlad Mitric-Ciupe (n. 1981), absolvent al Facultăţii de Arhitectură din cadrul Universităţii „Spiru Haret” din Bucureşti şi al programului de master în arhitectură al Universităţii de Arhitectură şi Urbanism „Ion Mincu” din Bucureşti. Doctor în Arhitectură al Universităţii de Arhitectură şi Urbanism „Ion Mincu”. Asistent universitar doctor la Facultatea de Arhitectură a Universităţii „Spiru Haret”. Domenii de interes: arhitectura memoriei, cercetarea siturilor de suferinţă – închisori şi lagăre din prima parte a regimului comunist din România, muzeele şi memorialele dedicate Holocaustului, destinul arhitecţilor români în timpul comunismului. A mai publicat: „Arhitecţi în recluziune” (în revista Arhitectura, nr. 3/2012), „Arhitectul Ion Cristodulo – fost deţinut politic” (în revista Arhitectura, nr. 3/2012), Arhitecţii români şi detenţia politică 1944-1964. Între destin concentraţionar şi vocaţie profesională (Academia Română, Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, Bucureşti, 2013).

Mihai Marian Olteanu (n. 1987), absolvent al Facultăţii de Istorie din cadrul Universităţii din Bucureşti şi al programului de master „România în secolul al XX-lea” al aceleiaşi facultăţi. În prezent este doctorand al Facultăţii de Istorie din Bucureşti, ocupându-se de studierea sistematizării urbane în timpul regimului comunist. A participat la conferinţe naţionale şi internaţionale pe teme de istorie contemporană. Domenii de interes: istoria comunismului românesc, istoria urbană, istoria socială, istoria ideilor şi mentalităţilor. A mai publicat: „Restructurare urbană şi proteste împotriva demolării patrimoniului arhitectural” (în C. Avram, D. Ciobotea, V. Osiac [editori], Destin de istoric. In honorem Dinu C. Giurescu, Editura Cetatea de Scaun, Târgovişte, 2012), „Sistematizare urbană. Studiu de caz: municipiul Bucureşti (1965-1989)” (în Istoria românilor, vol. 10: România în anii 1948-1989, coord. Dinu C. Giurescu, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2013).

Ecaterina Pavel (n. 1982), absolventă a Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii „Transilvania” din Braşov şi a programului de master „Linguistic Studies for Intercultural Communication” al aceleiaşi universităţi. Doctor în Filologie al Universităţii „Transilvania” din Braşov, cu o lucrare monografică, Viaţa şi opera lui Daniel Turcea. Domenii de interes: istoria literară în comunism, cenzura şi metodele represive ale regimului comunist, relaţia scriitori-Securitate, dezgheţul ideologic. A mai publicat: „Apoliticul Cioran, între legionarism şi comunism” (în Rodica Ilie, Andrei Bodiu, Adrian Lăcătuş, Dilemele identităţii. Forme de legitimare a literaturii în discursul cultural european al secolului XX, Editura Universităţii „Transilvania”, Braşov, 2011), „Daniel Turcea în arhiva CNSAS” (în România literară, nr. 5/2012), „Dumitru Ţepeneag în dosarele CNSAS” (în revista Transilvania, nr. 7/2013).

Cristina Pipoş, absolventă a Facultăţii de Litere a Universităţii „Transilvania” din Braşov, asistent universitar doctorand, Universitatea Creştină „Dimitrie Cantemir”, asistent universitar doctorand, Universitatea „Transilvania” din Braşov, doctorand la Universitatea „Transilvania” din Braşov, absolvent al masteratului „Literatură şi comunicare” al Universităţii „Transilvania”, Facultatea de Litere. A mai publicat: Limba engleză, Manual de studiu individual, anul I de studii de licenţă (Editura Pro Universitaria, Bucureşti, 2011), „Confessional Poets. Themes and Public Discourse” (în Research and Science Today, Supplement No. 1[3]/ 2012, iunie 2012), „Sylvia Plath and the I of the Confessional Mode” (în Bulletin of Transilvania University of Braşov, Series IV, vol. 5[54]).

Alina Popescu a absolvit Facultatea de Sociologie din cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca şi a studiat sociologia la Université Paris Ouest Nanterre la Défense, unde urmează să susţină o lucrare de doctorat în ştiinţe politice pe tema cenzurii în cinematografia română din perioada comunistă. A beneficiat de mai multe burse de cercetare în România, Germania şi Ungaria şi este doctorandă afiliată Centrului Marc Bloch din Berlin (2012-2014). Printre preocupările sale de cercetare se numără socioistoria comunismului, cinematografia fostului bloc sovietic, arhivele comunismului. A mai publicat: „Mircea Daneliuc et la censure. Le parcours d’un cinéaste à travers les dossiers de la Securitate” (în Afeccav, 2012), „La reconstruction du passé dans le film documentaire: la trilogie d’Andrei Ujica sur la fin du communisme” (în I. Drăgan, L. Idjéraoui-Ravez, N. Pélissier, J.F. Tétu [coord.], Traces, mémoire et communication, Editura Universităţii din Bucureşti, Bucureşti, 2013), „The Romanian Filmmaker’s Union. Between an Ambiguous Past and an Uncertain Future” (în Images, 2013), „Les archives de la Securitate. De nouvelles sources pour comprendre le fonctionnement de la cinématographie roumaine à l’époque communiste” (în Actes du Congrès National AFECCAV 2012, în curs de apariţie).

Dumitru-Alin Savu (n. 1990), licenţiat în Ştiinţe Politice în limba engleză la Universitatea din Bucureşti în 2012, cu o lucrare privind umorul politic şi regimul socialist românesc. În prezent este masterand în Antropologie la Şcoala Naţională de Studii Politice şi Administrative din Bucureşti şi lucrează ca asistent de profesor la British Council Romania. Interesul general de cercetare se îndreaptă către era socialistă şi transformări postsocialiste, cu un focus particular pe nostalgia pentru perioada socialistă, memoria şi reprezentarea acestei perioade, educaţie, copilărie şi cotidian, obiecte şi identităţi în comunism.

Florin S. Soare (n. 1984), absolvent al Facultăţii de Istorie din cadrul Universităţii din Bucureşti şi al programului de master „România în secolul XX” al aceleiaşi universităţi. Doctor în Ştiinte Umaniste al Facultăţii de Istorie din Bucureşti şi cercetător în cadrul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc. Domenii de interes: structurile de putere ale Partidului Comunist Român, politici sociale iniţiate de regimul comunist, tranziţia postcomunistă. A mai publicat: Politica pronatalistă a regimului Ceauşescu. O perspectivă comparativă (în colab., vol. I, Editura Polirom, Iaşi, 2010), Politica pronatalistă a regimului Ceauşescu. Instituţii şi practici (în colab., vol. II, Editura Polirom, Iaşi, 2011), „Controlling and Constraining. The Prohibition of Abortion in 1980’s Romania” (în Elena Bărbulescu, People and the State. Divergent Medical Discourses, Editura Mega, Cluj-Napoca, 2011), „Ceauşescu’s Population Policy: A Moral or an Economic Choice Between Compulsory and Voluntary Incentivised Motherhood?” (în European Journal of Government and Economics, vol. 2, nr. 1/2013).

Lista abrevierilor

ACIN – Asociaţia Cineaştilor din România

ACNSAS – Arhiva Consiliului Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii

ANF – Arhiva Naţională de Filme

ANIC – Arhivele Naţionale Istorice Centrale

BO – Buletinul Oficial al Republicii Socialiste România

CC al PCR – Comitetul Central al Partidului Comunist Român

CC al PMR – Comitetul Central al Partidului Muncitoresc Român

CCES – Consiliul Culturii şi Educaţiei Socialiste

CSCAS – Comitetul de Stat pentru Construcţii, Arhitectură şi Sistematizare

CSEAL – Comitetul de Stat pentru Economia şi Administraţia Locală

DUI – Dosar de Urmărire Informativă

HCM – Hotărârea Consiliului de Miniştri

MO – Monitorul Oficial al României

ONU – Organizaţia Naţiunilor Unite

PCR – Partidul Comunist Român

PMR – Partidul Muncitoresc Român

PSM – Partidul Socialist al Muncitorilor din România

REL – Radio Europa Liberă

RPR – Republica Populară Română

RSR – Republica Socialistă România

URSS – Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste

USR – Uniunea Scriitorilor din România

UTC – Uniunea Tineretului Comunist

Cuvânt înainte

Volumul de faţă reuneşte contribuţiile participanţilor la Conferinţa naţională „Politică şi societate în «Epoca Ceauşescu»”, organizată de Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc în perioada 13-14 noiembrie 2012. Evenimentul a reprezentat o continuare şi o completare a conferinţei desfăşurate în luna noiembrie 2011, sub titlul „Spectrele lui Dej”, care a fost urmată de publicarea unui volum coordonat de Ştefan Bosomitu şi Mihai Burcea, Spectrele lui Dej. Incursiuni în biografia şi regimul unui dictator (Polirom, 2012).

Fără a avea, ca precedenta, un caracter biografic, Politică şi societate în epoca Ceauşescu»” a urmărit readucerea în atenţia publică a efectelor produse asupra societăţii româneşti de schimbările politice şi sociale ale regimului comunist în timpul lui Nicolae Ceauşescu.

Aşa cum se poate observa din titlu, conferinţa a beneficiat de o tematică extinsă ce a permis reunirea unor tineri cercetători din domeniu, a celor mai noi contribuţii ştiinţifice cu privire la perioada 1965-1989, strângerea de informaţii, documente şi studii asupra perioadei şi diseminarea rezultatelor cercetărilor referitoare la instalarea şi perpetuarea regimului Ceauşescu.

Fără a exista o grupare tematică, cele 14 studii acoperă o arie vastă de cercetare, recurgerea la noi documente de arhivă, interpretări şi studii din perspectivă comparativă fiind elementul de noutate al volumului de faţă.

Acesta este deschis de studiul lui Mihai Marian Olteanu despre programul de reconstrucţie urbană demarat de către autorităţile comuniste în prima jumătate a anilor ’70, o analiză a legislaţiei privitoare la sistematizarea teritoriului şi a instituţiilor implicate.

Mihaela Marin realizează, pe baza documentelor provenite din arhiva fostei Securităţi, o analiză „a formelor de rezistenţă cotidiană a populaţiei faţă de cultul personalităţii lui Nicolae Ceauşescu”, forme individuale şi colective, manifestate prin discuţiile sau comentariile pe teme politice, scrisori, inscripţii sau bancuri politice.

Având la bază propria cercetare doctorală, studiul lui Emilian Colceru-Mihul abordează problematica modificărilor discursului ideologic în România după 1965, analizând trecerea de la „marxism-leninism” la „socialismul ştiinţific”.

Parte a unei cercetări mai ample intitulate „Arhitecţii români în recluziune”, contribuţia lui Vlad Mitric-Ciupe aduce în prim-plan cazul lui Nicolae Rădulescu, un arhitect care a îndurat detenţia politică între 1958 şi 1964, fără compromisuri sau concesii faţă de regim.

Relaţia dintre regizorii de film şi puterea politică, cenzura şi limitele de manifestare în cadrul cinematografiei comuniste sunt prezentate în studiul Alinei Popescu, pornind de la cazul unuia dintre reprezentanţii de notorietate ai filmului românesc şi totodată unul dintre cei mai controversaţi ai perioadei comuniste, regizorul Lucian Pintilie.

Pornind de la cazul scriitoarei Dana Dumitriu, în cadrul studiului său Adriana Bărbat îşi concentrează atenţia asupra relaţiei scriitorilor cu regimul şi cenzura, dar şi asupra mijloacelor utilizate pentru eludarea directivelor de partid.

Cosmina Cristescu şi Cristina Pipoş propun o analiză a manualelor şcolare utilizate ca instrument de propagandă în epoca Ceauşescu, bazată pe tematica poeziilor prezente în acestea: jertfa eroilor comunişti, sărbătorile comuniste, patria socialistă, partidul, conducătorul genial, omul nou, şoimii patriei şi pionierii, şantierele socialismului, tricolorul sau munca.

În studiul de caz „Ion Caraion – consilier al Securităţii pe probleme de cultură”, Mihaela S. Alecu abordează problema relaţiei dintre informatori şi aparatul de Securitate în timpul regimului comunist, plecând de la notele informative redactate de Ion Caraion.

Studiul Ramonei Hărşan îşi propune să extragă din proza lui Mircea Nedelciu acele elemente care pun în evidenţă schimbările sociale produse în România după 1965, pornind de la generaţiile născute în perioada instaurării comunismului, care se formează şi/sau ating maturitatea în intervalul 1965-1980.

În aceeaşi notă, Cristina Pipoş şi Cosmina Cristescu propun o analiză a condiţiei femeii în perioada comunistă, ce are ca punct de plecare opera Marianei Marin.

Transformările radicale ale politicilor privind familia, începând cu 1966, prin integrarea acestora în contextul mai larg al politicii demografice, sunt analizate în studiul lui Florin S. Soare intitulat „Familia, căsătoria şi divorţul între ideologia comunistă şi pronatalism”.

Pe baza unor documente identificate în arhivele CNSAS, Ecaterina Pavel realizează o amplă cercetare asupra relaţiei dintre scriitori şi regimul comunist, a mecanismelor de rezistenţă ale scriitorilor grupului oniric şi a metodelor de contracarare utilizate de către Securitate.

Mergând pe aceeaşi linie, Clara Mareş propune un studiu de caz pornind de la destinul lui I.D. Sîrbu, un disident autentic, care utilizează în anii ’70-’80 diverse strategii pentru publicarea propriilor texte, urmând ca în anii ’80 să se dedice exclusiv literaturii de sertar.

Volumul se încheie cu studiul lui Dumitru-Alin Savu, intitulat „Umor şi politică în România comunistă: viaţa între râs şi frică”, o incursiune culturală în politicul şi socialul României comuniste prin intermediul umorului politic, ca factor particular în menţinerea unui relativ echilibru dinamic între stat şi cetăţeni.

Aşa cum se poate observa, dincolo de diversitatea tematică, de caracterul interdisciplinar al studiilor şi de contextualizare, importanţa lucrării este dată de posibilitatea cercetătorilor de a identifica puncte de sprijin pentru extensii, pentru noi direcţii de cercetare, ce pornesc de la fundamentele oferite de către autori.

În final doresc să-mi exprim recunoştinţa faţă de toţi cei care au sprijinit, direct sau indirect, apariţia acestui volum. Încep prin a mulţumi conducerii Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc, care a aprobat şi susţinut prezentul proiect editorial. Întreaga mea recunoştinţă se îndreaptă către colegii Cosmin Budeancă şi Constantin Petre, organizatorii Conferinţei naţionale „Politică şi societate în «Epoca Ceauşescu»”, punctul de pornire al ediţiei de faţă, pentru sfaturile, sugestiile şi sprijinul permanent.

Pentru întregul suport moral le sunt recunoscător colegilor de la IICCMER Alin Mureşan, Constantin Vasilescu şi Ştefan Bosomitu.

Mulţumesc de asemenea tuturor participanţilor pentru interesul şi promptitudinea cu care au răspuns solicitărilor noastre şi nu în ultimul rând soţiei mele, pentru sfaturile, sprijinul şi înţelegerea de care a dat dovadă în toată această perioadă.

Florin S. Soare

Legislaţie şi sistematizare urbană în românia socialistă (1965-1989)

Mihai Marian Olteanu

This study aims to present and explain the main legislative measures which led to the implementation of urban renewal program from communist Romania. The urban reconstruction project initiated by the communist authorities after the World War II has taken a new dimension in the late 60s. The interference of the political factor has been creating a favorable legal system for applying a new concept of urban planning. In the 70s there were adopted a series of laws that had established tasks for specialized institutions and also the way of implementing the urban reconstruction programs. Of all the adopted laws, the most important was the Law for systematisation (no. 58/1974). As a result of all these measures, an extremely complicated and difficult mechanism was created, and by law, the president Nicolae Ceauşescu gained decisional power in the matter. Due to the high influence of the political leaders, in some cases the laws were violated. This body of laws was in force until the fall of communist regime in 1989, when new political leaders have repudiated the previous decisions.

Keywords: systematisation, urban planning, Nicolae Ceauşescu, communist regime, Romania

Schimbarea liderului politic în 1965 nu a produs imediat schimbări majore de ordin urbanistic şi arhitectural în România. În principal, Partidul-Stat a continuat lucrările de construcţii în zonele de locuit sau cele industriale, fără a-şi orienta intervenţiile spre zonele centrale ale oraşelor, după cum se afirma: „În linii generale, am ocupat în interiorul oraşelor teritorii libere sau slab construite – fie ca număr de apartamente, fie ca stare a fondului construit – şi am completat construcţia pe teritorii perimetrale”¹. Însă treptat, factorul politic a demarat procesul de reconstrucţie a centrelor istorice din mediul urban².

De la „urbanismul liber” la directive politice

Pentru început, pe lângă discuţiile din cadrul forurilor superioare privind dezvoltarea urbană, măsurile legislative se rezumă la mici completări sau modificări ale cadrului anterior.

În ceea ce priveşte sistematizarea, trebuie să primesc o notă clară să se spună cum stăm în prezent (arătându-se HCM şi instrucţiunile CSCAS pe baza cărora se desfăşoară aceasta), care a fost orientarea dată până acum şi la ce nivel am ajuns; ce fenomene negative au apărut în această perioadă şi cum vedem noi, în perspectivă, rezolvarea acestei probleme. Deci, în primul rând, să se analizeze de la ce aţi pornit şi pe ce v-aţi orientat ¼…½³.

Din 1965 până la jumătatea anilor ’70, principalele acte normative conţineau aspecte ce făceau referire la modul de elaborare, avizare şi aprobare a documentaţiilor tehnico-economice pentru lucrări de investiţii şi de sistematizare⁴. Potrivit acestora, proiectele de sistematizare⁵ erau avizate de consiliile populare, Comitetul de Stat al Planificării şi Comitetul de Stat pentru Construcţii, Arhitectură şi Sistematizare (CSCAS)⁶, iar sarcina principală de aprobare revenea, în majoritatea cazurilor, Consiliului de Miniştri. Continuând în linii mari hotărârile din noiembrie 1952⁷, acest mecanism de avizare şi aprobare a funcţionat până în 1974. Schimbarea majoră a intervenit odată cu promulgarea legii privind sistematizarea teritoriului şi localităţilor, atunci când aproape toate proiectele urmau să fie aprobate personal de preşedintele ţării, după ce erau verificate de numeroase organisme.

Concomitent cu întărirea puterii lui Nicolae Ceauşescu, importanţa sistematizării teritoriale a devenit din ce în ce mai pregnantă. Din raţiuni politice şi economice, începutul anilor ’70 marchează o schimbare a cursului dezvoltării urbane. Anul 1971 consfinţeşte sfârşitul urbanismului liber, de natură modernă⁸. Cu diverse ocazii, factorul politic nu a ezitat să facă referire la principalele deficienţe în organizarea urbană: densitatea scăzută a construcţiilor şi locuitorilor, dispersarea blocurilor de locuit, distanţele mari dintre locuinţe şi dotările comerciale sau social-culturale, lungimile mari ale reţelelor edilitare destinate noilor construcţii şi altele.

La Conferinţa Uniunii Arhitecţilor din 4-5 martie 1971, Nicolae Ceauşescu relua insistent problemele amintite anterior:

Cu toate că de multă vreme s-a atras atenţia asupra necesităţii unei amplasări cât mai raţionale a noilor construcţii în oraşe, se constată încă deficienţe în concepţia de sistematizare. În cartiere noi, blocurile sunt dispersate uneori la întâmplare, nu se mai încheagă în străzi şi bulevarde precis conturate, într-o linie urbanistică clară. O asemenea sistematizare are, totodată, drept consecinţă risipa de teren. Procedeul de a păstra între blocuri mari suprafeţe de teren nefolosite nu numai că afectează negativ imaginea arhitecturală a cartierului, a localităţii respective, dar reduce densitatea construcţiilor de locuinţe, împiedică satisfacerea în cele mai bune condiţii a nevoilor de spaţiu locuibil în oraşele respective⁹.

În acest context, noua orientare politică în materie de planificare şi amenajare urbană şi-a păstrat aspectele până la prăbuşirea regimului comunist în decembrie 1989. Dicteul politic a fost reiterat printr-o serie de documente programatice, cum au fost Programul general pentru organizarea şi dezvoltarea activităţii de sistematizare a teritoriului şi localităţilor aprobat în cadrul şedinţei Comitetului Executiv al CC al PCR din 28 decembrie 1971, Directivele cu privire la sistematizarea teritoriului, a oraşelor şi satelor, la dezvoltarea lor social-economică, adoptate la Conferinţa Naţională a PCR din iulie 1972, ori Directivele Congresului al XI-lea al PCR din 1974¹⁰.

Noile imperative politice

De o importanţă majoră pentru viitoarea dezvoltare a spaţiului urban au fost obiectivele şi direcţiile stabilite în cadrul Congresului al X-lea al Partidului Comunist Român (6-12 august 1969) şi Conferinţei Naţionale din 1972. Acestea făceau referire la obţinerea unei densităţi optime, la restrângerea perimetrelor construibile, ordonarea ansamblurilor de locuinţe şi îmbunătăţirea condiţiilor de locuit¹¹.

Directivele cu privire la sistematizarea teritoriului, a oraşelor şi satelor, la dezvoltarea lor social-economică¹², adoptate la Conferinţa Naţională a PCR (19-21 iulie 1972), cuprindeau o serie de răspunderi şi măsuri care aveau ca scop realizarea programului naţional de sistematizare. Pornind de la constatarea problemelor dezvoltării urbane, acest document a reluat de mai multe ori ideea folosirii neadecvate a terenurilor din interiorul perimetrelor construibile¹³. Această situaţie era predominantă în cazul oraşelor mici (sub 25.000 locuitori). Diferenţe în privinţa densităţii locuitorilor existau şi între cartierele recent construite; de exemplu, cartierul Drumul Taberei din Capitală atingea 750-800 locuitori la hectar, în timp ce zona Ploieşti-Nord ajungea la circa 500 locuitori la hectar.

Densităţile reduse din cadrul oraşelor duc atât la o mare risipă de teren, cât şi la creşterea exagerată a cheltuielilor edilitare pentru constituirea de drumuri, pentru reţelele de energie electrică, apă, canalizare, linii telefonice ¼…½ o însemnată parte din cheltuielile de dotare edilitar-gospodărească, mergând uneori până la aproximativ 50 la sută din aceste cheltuieli, se fac în mod inutil, tocmai datorită acestei orientări greşite în organizarea şi sistematizarea oraşelor¹⁴.

Această problemă legată de organizarea zonelor industriale şi de locuit din cadrul localităţilor urma să îşi găsească rezolvarea prin tratarea mai atentă a proiectelor de sistematizare care trebuiau să prevadă concentrarea construcţiilor şi mărirea numărului de etaje. În practică, autorităţile locale erau datoare să stabilească amplasamentele noilor construcţii, respectând normativele referitoare la densitatea construcţiilor. În cazul zonelor deja construite cu densitate scăzută se indica amplasarea de noi blocuri de locuinţe („îndesiri”)¹⁵.

Pe baza principiilor promovate de Directive, ansamblurile de locuinţe urmau să fie amplasate în aşa fel „încât să se închege străzi şi bulevarde precis conturate”¹⁶. Odată cu ordonarea construcţiilor, realizarea principalelor dotări social-cultural-economice pentru populaţie, precum şi organizarea legăturilor de transport, reţelele tehnico-edilitare ale oraşelor (energie electrică, apă, canalizare, termoficare, telecomunicaţii) trebuiau concepute astfel încât să suporte amplificarea în raport cu creşterea şi dezvoltarea fiecărei localităţi urbane.

Principalele instalaţii tehnico-edilitare trebuie să fie realizate pe trasee comune, în galerii unice subterane, vizitabile, amplasate pe arterele magistrale, adoptându-se soluţii cât mai economice şi eficiente. Aceasta va permite controlul şi întreţinerea lor cu cheltuieli minime, fără a se crea dificultăţi în desfăşurarea vieţii oraşului, provocate prin săpături repetate pe străzi şi blocarea circulaţiei¹⁷.

Pe termen scurt, organele centrale şi locale aveau obligaţia de a pune în practică câteva măsuri organizatorice punctuale. Printre altele, Consiliul de Miniştri era însărcinat cu realizarea proiectului „Legii de sistematizare a teritoriului şi localităţilor”, devenit mai târziu Legea nr. 58/1974. În subordinea Consiliului de Miniştri urma să fie organizată „Comisia guvernamentală de sistematizare”, care avea misiunea de a coordona întreaga activitate de sistematizare.

La nivel local, comitetele executive ale consiliilor populare, împreună cu coordonatorii de investiţii, primiseră sarcina reconsiderării principalelor proiecte de sistematizare a localităţilor (reactualizarea schiţelor de sistematizare a judeţelor, municipiilor şi oraşelor¹⁸; elaborarea detaliilor de sistematizare a zonelor centrale, industriale şi de locuit din oraşe). Respectând sarcinile trasate în 1972, Comitetul Executiv al Consiliului Popular al Municipiului Bucureşti a aprobat prin decizia nr. 1657 din 14 decembrie 1973 noul perimetru construibil al municipiului Bucureşti¹⁹.

Pentru obţinerea celor mai bune soluţii – economice, sociale şi arhitectural-urbanistice –, comitetele executive ale consiliilor populare urmau să organizeze concursuri pentru studii şi proiecte de sistematizare pentru diverse ansambluri: pieţe centrale ale oraşelor, complexe turistice, mari cartiere de locuinţe şi altele.

Legea sistematizării teritoriului şi localităţilor²⁰

Potrivit unor documente de arhivă, în cadrul Şedinţei de lucru de la Mangalia-Nord, din 18 iunie 1972, la care s-a discutat sistematizarea teritoriului, N. Ceauşescu îşi exprima dorinţa aprobării unor directive pe baza cărora trebuia elaborată o lege cu privire la organizarea şi dezvoltarea oraşelor şi satelor. Legea ar fi trebuit să rezolve toate problemele existente la nivel naţional. În acest sens, secretarul general al PCR declara:

Ar trebui să pornim de la necesitatea restrângerii suprafeţelor oraşelor şi satelor, de a se limita şi interzice orice lărgire a suprafeţelor şi de a se elabora planuri ca în următorii 10-15 ani, sau până în 1990, să se realizeze o restrângere serioasă a suprafeţei oraşelor şi satelor²¹.

O părere similară are şi despre Capitală:

Toată lumea care vine în Bucureşti, sigur, pe lângă construcţiile acestea frumoase, fac constatarea aceasta unanimă că este foarte risipit oraşul şi construcţiile foarte risipite şi largi ¼…½ toţi spun: se vede că aveţi pământ mult şi nu trebuie să îl plătiţi!²²

În cele din urmă, pentru îndeplinirea directivelor şi sarcinilor referitoare la sistematizare, a fost adoptată Legea privind sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale²³ (împărţită în cinci capitole). Actul normativ a creat cadrul organizatoric politico-juridic pentru transpunerea în practică a acestei viziuni a partidului şi a reglementat în mod unitar şi în ansamblu acţiunea de sistematizare a localităţilor. De asemenea, a stabilit un set de măsuri şi proceduri care trebuiau urmate pentru aplicarea planului naţional de reconstrucţie a municipiilor, oraşelor şi satelor din România.

În cadrul dezbaterilor din Marea Adunare Naţională pentru votarea proiectului de lege, Iosif Uglar, preşedintele Comitetului pentru Problemele Consiliilor Populare, sublinia:

Proiectul acestei legi este conceput pe baza Directivelor Conferinţei Naţionale a Partidului Comunist Român din iulie 1972 şi reflectă, în esenţă, prevederile documentelor programatice ale celui de al XI-lea Congres al partidului privind făurirea societăţii socialiste multilateral dezvoltate şi trecerea la comunism a ţării noastre; el a fost elaborat sub îndrumarea directă şi nemijlocită a tovarăşului Nicolae Ceauşescu²⁴.

Potrivit legii, sistematizarea avea ca scop:

Organizarea judicioasă a teritoriului ţării, judeţelor şi comunelor, a localităţilor urbane şi rurale, zonarea funcţională privind modul de folosinţă a terenului, stabilirea regimului de înălţime, a densităţii construcţiilor, precum şi a densităţii locuitorilor, a spaţiilor plantate şi de agrement, echiparea cu dotări social-culturale, cu lucrări tehnico-edilitare şi căi de comunicaţie şi transport, păstrarea şi îmbunătăţirea mediului înconjurător, punerea în valoare a monumentelor istorice şi de artă şi a locurilor istorice, creşterea eficienţei economice şi sociale, a investiţiilor şi îmbunătăţirea continuă a condiţiilor de muncă, de locuit şi odihnă pentru întreaga populaţie (art. 1).

La prima vedere, legea exprimă idei care indicau o perspectivă de dezvoltare armonioasă şi care puneau accentul pe valorificarea moştenirii tradiţionale. Cu toate acestea, conducerea de partid a utilizat aceleaşi precizări în acţiunea de distrugere a patrimoniului arhitectonic urban iniţiată după cutremurul din 1977.

Problema principală pe care legea o avea în vedere era utilizarea raţională a teritoriului construibil²⁵. Prin sistematizare, perimetrele construibile existente ale oraşelor trebuiau restrânse la strictul necesar. Mai mult, era interzisă diminuarea suprafeţelor agricole, iar reţeaua de drumuri trebuia simplificată şi raţionalizată (art. 3). Pentru localităţile urbane şi rurale urmau să fie aprobate prin lege perimetrele construibile²⁶. Prevederile schiţei de sistematizare trebuiau respectate cu stricteţe, excepţie făcând situarea obiectivelor de investiţii şi de producţie în afara ariei construibile, posibilă doar cu aprobare prin decret prezidenţial (art. 3, alin. 6)²⁷.

Sarcina întocmirii şi reactualizării schiţelor de sistematizare²⁸ a municipiilor, oraşelor şi satelor revenea comitetelor executive ale consiliilor populare. „Stabilirea amplasamentelor concrete ale construcţiilor şi instalaţiilor se face pe baza detaliilor de sistematizare şi studiilor de amplasament, cu respectarea prevederilor din schiţele de sistematizare.” (art. 4)

Potrivit legii, cetăţenii participau la procesul de sistematizare a localităţilor prin implicarea acestora de către consiliile populare (art. 5). De fapt, locuitorii au avut un rol nesemnificativ. Deşi se afirma că oamenii participă activ la luarea deciziilor, influenţa redusă a consiliilor în acest proces evidenţiază restricţiile impuse participării cetăţenilor şi ne demonstrează că aceştia nu aveau practic nici o funcţie.

Argumentul oficial că reprezentanţii poporului participau la fiecare fază a procesului de planificare este asemănător cu zicala comunistă că oamenii se bucură de privilegiul călătoriilor în străinătate prin călătoriile făcute de „reprezentanţii” lor în partid²⁹.

În scopul dezvoltării adecvate a localităţilor urbane, legea avea în vedere trei instrumente prin care se puteau îndeplini obiectivele sistematizării: 1) regimul de aliniere şi înălţime a construcţiilor, 2) creşterea densităţii construcţiilor, precum şi 3) situarea raţională a „unităţilor economice, a construcţiilor de locuinţe şi social-culturale, a spaţiilor plantate şi de agrement, echiparea tehnico-edilitară, îmbunătăţirea circulaţiei şi transportului în comun (art. 6, Cap. II).

Spre deosebire de acţiunile întreprinse în deceniile anterioare, când s-au creat mari ansambluri de locuinţe în zonele periferice ale oraşelor prin ocuparea unor importante suprafeţe de teren agricol, potrivit noilor principii, se punea accentul pe sistematizarea localităţilor de la centru spre margine (art. 9). În practică, pentru creşterea densităţii construcţiilor se intenţiona amplasarea clădirilor pe terenuri libere din perimetrul construibil³⁰. În privinţa cartierelor de locuinţe recent apărute pe harta oraşului, se propunea creşterea densităţii prin îndesirea construcţiilor.

În scopul aplicării legii, a fost creat un sistem centralizat de planificare condus de Consiliul de Miniştri şi de o Comisie centrală de partid şi de stat pentru sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale³¹. Comisia avea ca sarcină supravegherea activităţii de sistematizare, pregătirea Programului naţional de sistematizare şi urmărirea aplicării acestuia, dar şi avizarea proiectelor de sistematizare. Totodată, trebuia să îndrume şi să controleze activitatea comisiilor locale de sistematizare.

Politica partidului şi statului în domeniul sistematizării era înfăptuită la nivel central de Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare, iar pe plan local această sarcină revenea consiliilor populare. Planurile de sistematizare trebuiau realizate de institutele de planificare ale consiliilor judeţene şi din municipiul Bucureşti, având în vedere profilul aşezărilor, planul de dezvoltare a localităţii oferind diverse forme şi o prezentare cu viitoarea amplasare a străzilor şi clădirilor.

Pe lângă acestea mai funcţionau comisii locale de sistematizare, care analizau şi avizau studiile şi proiectele elaborate pentru teritoriul respectiv, urmăreau aplicarea dispoziţiilor legale şi respectarea disciplinei în această activitate. În cazul judeţelor şi al Capitalei se indica existenţa unor secţii de arhitectură şi sistematizare aflate în subordinea consiliilor populare respective şi a comitetelor executive ale acestora, dar şi a Comitetului pentru Problemele Consiliilor Populare (art. 27).

În ceea ce priveşte procedurile de avizare şi aprobare a documentaţiilor de sistematizare, legea stabilea toate fazele pe care trebuiau să le urmeze studiile de sistematizare a teritoriului, detaliile de sistematizare şi schiţele de sistematizare a localităţilor ţării (art. 23)³². Pentru întărirea disciplinei în acest domeniu s-a ajuns la situaţii în care preşedintele ţării avea ultimul cuvânt. Cel mai bun exemplu este cel al municipiului Bucureşti, unde schiţa de sistematizare trebuia analizată de Comisia de sistematizare a Capitalei, Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare, Comitetul de Stat al Planificării, Ministerul Agriculturii, Industriei Alimentare şi Apelor. Apoi, era avizată de Comisia de partid şi de stat pentru sistematizare şi, în final, trebuia aprobată de preşedintele Republicii Socialiste România. Detaliile de sistematizare ale zonelor centrale din municipiul Bucureşti erau analizate de Comisia locală de sistematizare, Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare şi Comitetul de Stat al Planificării; Comisia centrală de partid şi de stat pentru sistematizare dădea avizul, iar preşedintele ţării aproba detaliile.

Despre subordonarea planificării urbane

O serie de alte reglementări de la jumătatea anilor ’70 au conturat cadrul legislativ necesar aplicării noilor concepţii privind sistematizarea localităţilor şi realizarea construcţiilor. Prin corpusul de legi din 1974-1975, „politicul ¼…½ impune un control total centralizat în proiectarea urbană – finalmente şi de arhitectură.”³³

Adoptată în şedinţa Marii Adunări Naţionale din 29 octombrie 1974, la fel ca şi legea sistematizării teritoriului şi localităţilor, legea cu privire la fondul funciar³⁴ avea rolul de a limita amplasarea obiectivelor de investiţii, indiferent de natura lor, în afara perimetrelor construibile³⁵. Pe baza unor normative tehnice, densităţile dintre obiectivele construite trebuiau să crească, iar suprafeţele localităţilor urmau să fie restrânse la strictul necesar, în vederea includerii în circuitul agricol sau forestier a unor suprafeţe de teren cât mai mari. Aceste legi reprezentau materializarea unor dorinţe mai vechi exprimate în contextul reorganizării teritorial-administrative din 1968:

Sistematizarea teritoriului ţării va trebui să asigure o mai bună concentrare a unităţilor productive, a fondului locativ, utilizarea mai deplină a suprafeţelor de construcţie, eliminarea cu desăvârşire a oricărei risipe de teren, a neajunsurilor serioase care se manifestă încă în amplasarea noilor construcţii industriale, agricole şi de locuit. Se impune ca în cel mai scurt timp să se elaboreze măsuri pentru sistematizarea tuturor localităţilor şi să se perfecţioneze reglementările cu privire la folosirea fondului funciar pentru construcţii sau alte activităţi neagricole³⁶.

Pentru punerea în practică a sarcinilor trasate de conducerea de partid şi de stat în ceea ce priveşte utilizarea şi organizarea terenurilor, Consiliul de Stat a legiferat unele măsuri referitoare la proiectarea şi executarea obiectivelor de investiţii în zone şi pe platforme industriale³⁷. Documentul prevedea pentru fiecare localitate gruparea şi comasarea obiectivelor de investiţii într-o singură zonă sau platformă industrială, precum şi simplificarea şi gruparea reţelelor de utilităţi şi a celor de comunicaţii şi transport. Prin detaliile de sistematizare trebuiau adoptate variantele care afectau cele mai reduse suprafeţe de teren. În principal, obiectivele de investiţii trebuiau amplasate pe terenuri degradate sau improprii agriculturii.

Alături de actul normativ privind sistematizarea zonelor industriale, Legea nr. 37/1965 privind sistematizarea, proiectarea şi realizarea arterelor de circulaţie³⁸ a completat reglementările din domeniul dezvoltării urbane. Ca parte integrantă a procesului de sistematizare, reţeaua de circulaţie trebuia să contribuie la dezvoltarea armonioasă a localităţilor. Prin schiţa de sistematizare se aprobau lucrările pentru realizarea sau modernizarea străzilor. Pentru desfiinţarea, lărgirea sau crearea de străzi noi în cadrul cartierelor existente era nevoie de aprobare dată prin decret prezidenţial (art. 3). Precizările au fost menţionate în momentul republicării legii³⁹.

Cu toate că legea enunţa necesitatea păstrării sistemului de străzi şi evitării pe cât posibil a demolării construcţiilor, practica a demonstrat că aceste măsuri nu au fost respectate, în special după 1977. În opoziţie cu lucrările de reconstrucţie a centrului oraşului, studii ale specialiştilor arătau că în Bucureşti exista posibilitatea organizării optime a circulaţiei fără mari restructurări ale reţelei existente⁴⁰.

După producerea cutremurului din 4 martie 1977, noi măsuri tehnice şi politice au intervenit în domeniul urbanismului şi arhitecturii. Normele tehnice de realizare a construcţiilor au fost înăsprite. Toate construcţiile realizate după 1977 au beneficiat de un set suplimentar de prescripţii antiseismice. De asemenea, legea siguranţei construcţiilor⁴¹ relua cu insistenţă necesitatea respectării schiţelor şi detaliilor de sistematizare şi stabilea obligaţii şi răspunderi precise pentru instituţiile abilitate, în vederea asigurării unei discipline tehnologice, întăririi ordinii şi controlului de specialitate.

În plan politic, autorităţile au iniţiat un amplu program de reconstrucţie a centrului Capitalei. Imediat după cutremur, discursul conducerii superioare a căpătat o nouă dimensiune. Indicaţiile de la nivel înalt erau foarte tranşante: „Deci să nu ne legăm că trebuie demolate clădiri, ci trebuie făcută o sistematizare, ca să spun aşa, ca şi cum nu ar fi nimic, ca şi cum aţi lucra pe o zonă liberă ¼…½”⁴². Arhitecţilor şi constructorilor le revenea sarcina îndeplinirii ideilor de proiectare trasate de N. Ceauşescu:

…sunteţi chemaţi să găsiţi soluţiile cele mai frumoase de sistematizare. Şi această problemă nu se discută. Să fim clari. Să nu pierdem timpul cu altele. Să găsiţi soluţii de sistematizare, de arhitectură în spiritul de care am vorbit, de construcţii corespunzătoare, ca să reconstruiţi un centru cu totul modern⁴³.

În scurt timp, sistematizarea spaţiilor urbane a dus la demolarea unor monumente de arhitectură. Aceste demolări au fost posibile prin ingerinţa masivă a politicului în luarea deciziilor. La 1 decembrie 1977 a fost desfiinţată Direcţia Patrimoniului Cultural Naţional⁴⁴, instituţie care avusese un rol deosebit în conservarea bunurilor istorice şi de artă şi reprezenta o autoritate cu rol protector pentru toate monumentele ameninţate cu distrugerea. În acest fel, activităţile de conservare şi restaurare în domeniul arhitecturii s-au diminuat substanţial.

Pe lângă această schimbare majoră în domeniul legislaţiei patrimoniale, un alt document a indicat intenţia factorului politic de a reconstrui spaţiile urbane, mai exact, un decret din mai 1981 care stabilea înregistrarea şi valorificarea materialelor ce proveneau din demolarea tuturor construcţiilor supuse lucrărilor de transformare sau reparare⁴⁵. Astfel, urmau să fie întocmite documentare cu ariile, străzile, grupurile de clădiri sau imobilele supuse demolării, cuprinzând imagini şi informaţii de natură socioeconomică, istorică sau artistică⁴⁶. În unele cazuri trebuiau să conţină planuri ale faţadelor, imagini ale unor detalii ornamentale, precum şi vederi generale ale imobilului sau ansamblului.

De la sfârşitul anilor ’70, planurile anuale şi cincinale de investiţii⁴⁷ au reluat în repetate rânduri necesitatea aplicării proiectelor de sistematizare. Planul naţional unic de dezvoltare economico-socială pe anul 1979 stipula utilizarea eficientă a terenurilor din limitele construibile ale localităţilor, „evitarea scoaterii unor terenuri din circuitul agricol sau forestier, reducerea cheltuielilor pentru reţelele edilitare”⁴⁸. Ulterior, aceste dispoziţii au fost reluate în planul pe anul 1981, dar şi în planul cincinal 1981-1985⁴⁹.

Legea Planului naţional unic de dezvoltare economico-socială a RSR pe anul 1985⁵⁰ sublinia necesitatea realizării Programului naţional de sistematizare a teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale. Astfel, trebuiau depuse toate eforturile pentru atingerea obiectivelor generale: utilizarea eficientă a terenurilor, diminuarea la minimum posibil a perimetrelor construibile şi a suprafeţelor deja construite şi regruparea gospodăriilor dispersate. De asemenea, planul anual pe 1987, aprobat de Camera legislativă a consiliilor populare, cuprindea prevederi ale Programului naţional de sistematizare: restrângerea perimetrelor construibile; promovarea „tradiţiilor locale” în arhitectură; îndeplinirea cu stricteţe a Legii nr. 58/1974 în proiectarea şi realizarea tuturor investiţiilor⁵¹.

În cadrul unei plenare a CC al PCR din iunie 1986 au fost stabilite noi măsuri pentru dimensionarea judicioasă a localităţilor urbane şi rurale, în funcţie de mărime, numărul de locuitori, rolul şi funcţiile economice. Toate aceste măsuri trebuiau să ducă, până în anul 2000, atunci când urma să se încheie sistematizarea şi organizarea localităţilor ţării, la omogenizarea condiţiilor de muncă şi viaţă, dar şi la creşterea nivelului de trai⁵².

„Justa despăgubire”

În condiţiile impuse de regimul comunist, statul a devenit principalul investitor şi client în domeniul construcţiilor. Astfel, investiţiile private au însumat un procent extrem de scăzut din suma destinată noilor construcţii. Chiar şi atunci când investiţiile private în domeniul locuinţei au fost promovate prin Decretul Consiliului de Stat nr. 455/1966 privind sprijinirea de către stat a cetăţenilor de la oraşe în construirea de locuinţe proprietate personală⁵³, balanţa nu s-a înclinat semnificativ.

În vederea asigurării condiţiilor necesare pentru executarea lucrărilor de sistematizare şi construcţiilor de locuinţe, autorităţile au stabilit modificarea regimului juridic al terenurilor fără construcţii din perimetrul construibil al localităţilor urbane. Odată cu aprobarea Legii nr. 19/1968, aceste terenuri deveneau indisponibile şi expropriabile⁵⁴. Prin Legea nr. 58/1974, exproprierea terenurilor cu sau fără construcţii din cadrul perimetrului construibil se putea face „în scopul executării unor lucrări de interes obştesc”, însă numai după ce se acorda o „justă despăgubire” (art. 34).

Prin HCM nr. 1676 din 20 noiembrie 1959 (valabilă până la sfârşitul anilor ’70) au fost stabilite tarifele şi normele necesare evaluării construcţiilor şi terenurilor care intrau în proprietatea statului. Suma maximă a unei despăgubiri pentru construcţiile şi terenurile aflate în perimetrul oraşelor era de 40.000 lei⁵⁵. Tarifele construcţiilor care se expropriau pentru utilitate publică sau în temeiul altor legi erau stabilite pe metru pătrat de suprafaţă desfăşurată, diferenţiate în funcţie de tipul, calitatea şi gradul de uzură al construcţiei. Comitetul Politic Executiv al CC al PCR a aprobat spre sfârşitul anului 1979 un nou sistem de acordare a despăgubirilor, stabilit prin Decretul nr. 467/1979⁵⁶. Actul stabilea modificarea cuantumului despăgubirilor pentru construcţiile, terenurile şi plantaţiile ce se preluau, cu plată, în proprietatea statului, prin expropriere sau în alte cazuri prevăzute de lege. Anexele care conţineau valoarea compensaţiilor, precum şi normele de evaluare a construcţiilor şi terenurilor (anexele nr. 1 şi 2) nu au fost publicate, ci doar comunicate instituţiilor de resort⁵⁷.

Evaluarea în vederea stabilirii valorii despăgubirii se făcea ţinând cont de criterii precum suprafaţa utilă, materialele folosite în construcţie, starea tehnică de întreţinere a clădirii şi uzura în timp a acesteia. Articolul 9 preciza că materialele rezultate din demolarea construcţiilor expropriate puteau fi predate fostului proprietar, bineînţeles „scăzându-se valoarea lor din despăgubirea cuvenită”. În mediul urban, plafonul maxim pentru suma acordată drept despăgubire era de 80.000 lei (incluzând anexele), chiar şi în cazul persoanelor cărora li se expropriau mai multe construcţii⁵⁸. Tuturor celor cărora li se demolau locuinţele în cadrul sistematizării, statul le acorda, cu chirie, o locuinţă din fondul locativ propriu⁵⁹.

Metamorfoze instituţionale

În perioada 1965-1989, la nivelul organelor centrale cu atribuţii în zona proiectării şi realizării construcţiilor urbane au avut loc o serie de reorganizări, dar şi transferări de competenţe de la o instituţie la alta.

În anul 1965, printr-un decret al Consiliului de Stat a fost înfiinţat, în subordinea Consiliului de Miniştri, Comitetul de Stat pentru Îndrumarea şi Controlul Organelor Locale ale Administraţiei de Stat⁶⁰. Acest comitet avea sarcina de a coordona activitatea comitetelor executive ale sfaturilor populare, cărora le revenea responsabilitatea întocmirii schiţelor de sistematizare a localităţilor ţării, precum şi punerea în practică a normelor de arhitectură şi sistematizare. În 1967, instituţia şi-a schimbat titulatura în Comitetul pentru Problemele Administraţiei Locale, menţinându-şi intacte structura şi atribuţiile.

O nouă restructurare la nivelul administraţiei centrale în domeniul sistematizării a survenit ca urmare a hotărârilor adoptate în cadrul Plenarei CC al PCR din 11 martie 1969. Cu această ocazie s-a subliniat necesitatea transformării Comitetului pentru Problemele Administraţiei Locale, întrucât prin atribuţiile şi structura organizatorică nu mai răspundea cerinţelor de la vremea respectivă. Ţinând cont de acest aspect, autorităţile au înfiinţat Comitetul de Stat pentru Economia şi Administraţia Locală. Acest organ trebuia să asigure realizarea sistematizării localităţilor şi îndrumarea activităţilor de proiectare şi execuţie în construcţii la nivel local (art. 2)⁶¹.

Conform unor hotărâri mai vechi, în subordinea acestui comitet s-a înfiinţat, ca organ consultativ, Comisia centrală pentru sistematizarea localităţilor rurale şi urbane⁶². Aceasta avea ca principale atribuţii întocmirea şi urmărirea modului de realizare a proiectului programului naţional de sistematizare⁶³, avizarea proiectelor de sistematizare a localităţilor şi posibilitatea de a face propuneri privind măsurile necesare pentru aplicarea hotărârilor de partid şi de stat în acest domeniu (art. 2). În acelaşi timp, consiliilor populare le revenea sarcina organizării unor comisii locale de sistematizare (judeţene, municipale, orăşeneşti şi comunale). Comisiile judeţene şi cea a municipiului Bucureşti trebuiau: 1) să întocmească planul de elaborare a studiilor şi proiectelor de sistematizare a teritoriului judeţelor, municipiilor, oraşelor şi comunelor; 2) să analizeze observaţiile şi propunerile făcute în dezbaterea publică a schiţelor de sistematizare; 3) să analizeze şi să avizeze documentaţiile sau alte probleme tehnice, ştiinţifice şi economice (art. 11)⁶⁴.

Începând cu 15 octombrie 1969, ca rezultat al desfiinţării Comitetului de Stat pentru Construcţii, Arhitectură şi Sistematizare⁶⁵, atribuţiile acestuia în domeniul construcţiilor, arhitecturii şi sistematizării au fost trecute la Comitetul de Stat pentru Economia şi Administraţia Locală, în cadrul căruia s-a înfiinţat Direcţia pentru construcţiile de locuinţe şi clădiri social-culturale⁶⁶. În momentul desfiinţării forului central care îndruma activitatea de arhitectură şi urbanism, s-au invocat unele suprapuneri de responsabilităţi între diverse instituţii de stat.

Din 1973, organul de partid şi de stat care a preluat atribuţiile în domeniul sistematizării teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale a fost Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare⁶⁷. Această măsură de reorganizare reprezenta materializarea hotărârilor Conferinţei Naţionale a PCR din iulie 1972 şi plenarei CC al PCR din 18-19 iunie 1973.

Alături de Comisia centrală de partid şi de stat pentru sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale, Comitetul⁶⁸ analiza şi dezbătea „proiectele de sistematizare a teritoriului, municipiilor şi oraşelor”; urmărea „modul cum se înfăptuiesc prevederile din Programul naţional de sistematizare a teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale” şi înainta „propuneri Consiliului de Miniştri în acest domeniu” (art. 5, lit. d). În final, instituţia avea să îşi înceteze activitatea după 22 decembrie 1989, fiind desfiinţată oficial prin Decretul-lege nr. 149 din 11 mai 1990.

Deşi înfiinţată prin Legea nr. 58/1974, Comisia centrală de partid şi de stat pentru sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale a dobândit cadrul legal de organizare şi funcţionare printr-un act normativ special. Aflată în subordinea Consiliului Suprem al Dezvoltării Economice şi Sociale a României, aceasta avea ca principale atribuţii orientarea şi îndrumarea activităţii de sistematizare, „pentru înfăptuirea Programului Partidului Comunist Român de făurire a societăţii socialiste multilateral dezvoltate”⁶⁹ (art. 1). Împreună cu ramurile ei locale din judeţe, municipii, oraşe şi comune, comisia trebuia să ducă la îndeplinire hotărârile conducerii superioare, prin elaborarea programului naţional de sistematizare. Pentru un mai bun control, toate actele avizate de această comisie trebuiau supuse spre aprobare preşedintelui RSR (art. 2 c).

În mod particular, pentru municipiul Bucureşti a fost creată o Comisie pentru arhitectură şi sistematizare⁷⁰, funcţionând în subordinea Comitetului Executiv al Consiliului Popular al Municipiului Bucureşti. Sarcina sa principală era orientarea şi îndrumarea activităţii de sistematizare în Capitală, dar şi în comunele suburbane. Aceasta trebuia să asigure „înfăptuirea politicii partidului şi statului” în domeniul sistematizării (art. 1 şi 2)⁷¹.

În cele din urmă, procesul de reconstrucţie a spaţiilor urbane a încetat brusc odată cu prăbuşirea regimului comunist. Chiar din decembrie 1989, instituţiile nou-create au început să anuleze măsurile legislative care stăteau la baza intervenţiilor majore din spaţiul urban⁷². Noul regim politic nu a reuşit să adopte o legislaţie specifică decât în jurul anilor 2000⁷³.

Concluzii

Analizând în ansamblu legislaţia privind politica de sistematizare urbană, putem constata că perioada 1965-1989 este caracterizată de numeroase contradicţii şi involuţii. După primii ani în care influenţa factorului politic nu este foarte vizibilă în acest domeniu, treptat această situaţie se schimbă. De la sfârşitul anilor ’60, asistăm la conturarea unei noi concepţii politice privind dezvoltarea localităţilor urbane.

Ca urmare a adoptării legilor din anii ’70, s-a produs o mare disjuncţie în practica de urbanism şi arhitectură din România în raport cu experienţele anterioare. Imperativele politice indicau utilizarea cât mai raţională a suprafeţelor construibile. Noile direcţii au dus la îndesirea construcţiilor, atât în cadrul ansamblurilor nou-construite, cât şi în cazul cartierelor realizate în anii ’60. Totodată, clădirile pentru servicii publice din aceste zone nu mai răspundeau nevoilor reale ale populaţiei.

Directivele privind sistematizarea urbană enunţate de preşedintele ţării au fost puse în practică de întreaga administraţie şi de aparatul de partid. Procedura de avizare şi aprobare a proiectelor de sistematizare a fost una extrem de centralizată şi schimbătoare. Din cauza influenţei ridicate a liderului politic, s-a ajuns la situaţii în care dispoziţiile legislaţiei în vigoare nu au fost respectate. Începerea execuţiei unor lucrări în zona noului centru civic al municipiului Bucureşti, înainte de aprobarea documentaţiilor tehnico-economice, s-a făcut prin derogare de la Legea investiţiilor nr. 9/1980:

Ea ¼Casa Poporului – n.n.½ a fost făcută ilegal, fără autorizaţie de construire. Eu ¼Alexandru Budişteanu – n.n.½ eram arhitectul-şef al Capitalei şi nu mi-a cerut nimeni vreo autorizaţie, conform legislaţiei. S-a început la un simplu ordin al lui Ceauşescu⁷⁴.

După 1990, ca rezultat al deciziilor puse în practică în a doua parte a regimului comunist, au ieşit la iveală o serie de probleme legate de organizarea urbană⁷⁵. Multe dintre acestea nu îşi găsesc rezolvarea nici măcar până astăzi.

Bibliografie

Materiale de arhivă

Arhivele Naţionale Istorice Centrale:

– Fond CC al PCR, secţia Cancelarie, dosarele 70/1972, 73/1970, 80/1979; secţia Economică, dosar 41/1977.

– Fond Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare, Direcţia Sistematizare, Proiectare şi Construcţii, dosar 1 Bucureşti/1973.

– Fond Consiliul de Stat. Decrete, dosar 775/1979, 129/1981.

– Fond Preşedinţia Consiliului de Miniştri 1866-1977, partea structurală Consiliul de Miniştri 1945-1977, dosar 46/1966.

Periodice

Arhitectura, 1971.

Buletinul Oficial al Republicii Socialiste România, 1965-1970, 1972-1981, 1984, 1986.

Colecţia de Hotărâri şi Dispoziţii ale Consiliului de Miniştri al Republicii Populare Române, 1959, 1965.

Monitorul Oficial al României, 1989, 1998, 2001.

Scânteia, 1972.

Volume

Deletant, Dennis, Ceauşescu şi Securitatea. Constrângere şi disidenţă în România anilor 1965-1989, trad. Georgeta Ciocâltea, Editura Humanitas, Bucureşti, 1998.

Giurescu, Dinu C., Distrugerea trecutului României, trad. Anca D. Giurescu, Editura Museion, Bucureşti, 1994.

Ionescu-Gură, Nicoleta, Dimensiunea represiunii din România în regimul comunist. Dislocări de persoane şi fixări de domiciliu obligatoriu, Editura Corint, Bucureşti, 2010.

Panaitescu, Alexandru, De la Casa Scânteii la Casa Poporului. Patru decenii de arhitectură în Bucureşti, 1945-1989, Editura Simetria, Bucureşti, 2012.

Roman, Toma Jr., Ceauşescu văzut de aproape, Editura Curtea Veche, Bucureşti, 2008.

Zahariade, Ana Maria, Arhitectura în proiectul comunist. România 1944-1989, ed. bilingvă româno-engleză, Editura Simetria, Bucureşti, 2011.

Studii/Articole

Grigore, Monica, „Proiecte de modificare a arhitecturii Bucureştiului în viziunea CC al PMR şi Consiliului de Miniştri în 1952”, în Gheorghe Onişoru, Totalitarism şi rezistenţă, teroare şi represiune în România comunistă, Consiliul Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii, Studii 1, Bucureşti, 2001.

Lăzărescu, Cezar, „Probleme actuale ale urbanizării în ţara noastră”, în Arhitectura, anul XXIII, nr. 4(155), 1975.

Oroveanu, Mihai T., „Organizarea administrativă şi sistematizarea teritoriului în lumina Legii nr. 58/1974”, în Studii şi cercetări juridice (Extras), anul 20, nr. 4, 1975.

1. ANIC, fond Preşedinţia Consiliului de Miniştri 1866-1977, partea structurală Consiliul de Miniştri 1945-1977, dosar 46/1966, f. 13. Vezi afirmaţiile arhitectului Gustav Gusti prezentate în şedinţa de lucru cu membrii CSCAS, privind problema stabilirii densităţii în cadrul cartierelor de locuit şi problema sistematizării (17 martie 1966).

2. Un amplu program de realizare a noilor centre civice a debutat în 1967 şi a durat până în 1987. Pentru regimul politic, cel mai important a fost centrul civic al municipiului Bucureşti, proiect iniţiat după cutremurul din 4 martie 1977.

3. ANIC, fond Preşedinţia Consiliului de Miniştri 1866-1977, partea structurală Consiliul de Miniştri 1945-1977, dosar 46/1966, f. 24. Vezi declaraţia vicepreşedintelui Consiliului de Miniştri, Petre Blajovici.

4. Pentru mai multe detalii, vezi Hotărârile Consiliului de Miniştri: nr. 881 din 20 august 1965, în Colecţia de Hotărâri şi Dispoziţii ale Consiliului de Miniştri al Republicii Populare Române, anul XIV, nr. 32, 21 august 1965, pp. 460-499; nr. 2544 din 11 noiembrie 1966, în BO, anul II, nr. 70, partea I, 14 noiembrie 1966, pp. 486-516; nr. 3060 din 31 decembrie 1966, în BO, anul III, nr. 4, partea I, 6 ianuarie 1967, pp. 16-40; nr. 900 din 2 iulie 1970, în BO, anul VI, nr. 75-76, partea I, 7 iulie 1970, pp. 560-597.

5. Proiectele de sistematizare se împărţeau în următoarele categorii: studiul sau planul de sistematizare teritorială; schiţa de sistematizare a localităţii; detaliul de sistematizare şi studiul de amplasament.

6. Din 1969 atribuţiile sunt transferate Comitetului de Stat pentru Economia şi Administraţia Locală (CSEAL).

7. Este vorba de Hotărârea CC al PMR (şi a Consiliului de Miniştri cu privire la construcţia şi reconstrucţia oraşelor şi organizarea activităţii în domeniul arhitecturii (nr. 2447 din 13 noiembrie 1952). Pentru o analiză detaliată, vezi Monica Grigore, „Proiecte de modificare a arhitecturii Bucureştiului în viziunea CC al PMR şi Consiliului de Miniştri în 1952”, în Gheorghe Onişoru, Totalitarism şi rezistenţă, teroare şi represiune în România comunistă, Consiliul Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii, Studii 1, Bucureşti, 2001, pp. 282-288.

8. Alexandru Panaitescu, De la Casa Scânteii la Casa Poporului: patru decenii de arhitectură în Bucureşti (1945-1989), Editura Simetria, Bucureşti, 2012, p. 50; Ana Maria Zahariade, Arhitectura în proiectul comunist. România 1944-1989, ed. bilingvă româno-engleză, Editura Simetria, Bucureşti, 2011, pp. 82-83. Din 1958-1959, momentul respingerii oficiale a realismului socialist, programele de arhitectură şi urbanism reiau limbajul modernist (apariţia aşa-numitului „urbanism liber”).

9. Arhitectura, anul XIX, nr. 2(129), 1971, p. 5. Vezi cuvântarea lui N. Ceauşescu la a III-a Conferinţă a Uniunii Arhitecţilor din RSR (4-5 martie 1971).

10. Alexandru Panaitescu, op. cit., p. 50.

11. ANIC, fond CC al PCR, Cancelarie, dosar 70/1972, f. 75.

12. Vezi documentul integral în BO, anul VIII, nr. 79-80, partea I, 23 iulie 1972, pp. 623-631.

13. În afara criticii obişnuite la adresa moştenirii urbane, pentru stadiul dezvoltării localităţilor se făceau vinovate şi instituţiile statului socialist (CSEAL, consiliile populare şi comisiile de sistematizare), întrucât nu ar fi dus la îndeplinire hotărârile partidului şi legile din domeniul sistematizării teritoriale.

14. Scânteia, anul XLI, nr. 917, 23 iulie 1972, p. 5.

15. În acest scop, consiliile populare aveau sarcina reactualizării proiectelor de sistematizare ale ansamblurilor de locuinţe.

16. BO, anul VIII, nr. 79-80, partea I, 23 iulie 1972, p. 627.

17. Ibidem, p. 628.

18. Termenul-limită de reactualizare a schiţelor de sistematizare era sfârşitul anului 1973.

19. ANIC, fond Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare, Direcţia Sistematizare, Proiectare şi Construcţii, dosar 1 Bucureşti/1973, ff. 2-3. Suprafaţa noului perimetru al municipiului Bucureşti s-a stabilit la 21.067 hectare, din care 16.802 ha reprezentau perimetrul orăşenesc, iar 4.265 ha însumau vetrele comunelor suburbane. Faţă de perimetrul aprobat anterior s-a înregistrat o scădere cu 9.419 ha. Perimetrul construibil din 1969 totaliza 30.486 ha, din care perimetrul orăşenesc însuma 19.817 ha, iar 10.669 ha vetrele comunelor. Din punct de vedere administrativ, municipiul Bucureşti era format din oraşul Bucureşti şi 12 comune suburbane (Bragadiru, Chiajna, Chitila, Dobroeşti, Glina, Jilava, Măgurele, Mogoşoaia, Otopeni, Pantelimon, Popeşti-Leordeni, Voluntari).

20. Pentru mai multe detalii, vezi Dinu C. Giurescu, Distrugerea trecutului României, trad. Anca D. Giurescu, Editura Museion, Bucureşti, 1994, pp. 41-44.

21. ANIC, fond CC al PCR, Cancelarie, dosar 70/1972, f. 6.

22. Ibidem, ff. 2-3.

23. BO, anul X, nr. 135, partea I, 1 noiembrie 1974, pp. 1-8. Legea nr. 58/1974 a fost promulgată (în unanimitate) în şedinţa Marii Adunări Naţionale din 29 octombrie 1974.

24. Ibidem, partea a II-a, anul X, nr. 9, 31 octombrie 1974, p. 2. Vezi „Lucrările Marii Adunări Naţionale” (stenogramă), legislatura a VI-a, sesiunea a XIV-a, şedinţa din 29 octombrie 1974.

25. La jumătatea anilor ’60, densităţile de construcţie şi număr de locuitori erau, în medie, de 12 locuitori pe hectar la sate şi 39 locuitori pe hectar la oraşe. În Bucureşti, densitatea medie era de 180 locuitori/ha.

26. Perimetrul construibil reprezenta o suprafaţă de teren destinată pentru construcţii de locuinţe, clădiri social-culturale, obiective industriale, construcţii agrozootehnice, străzi, spaţii verzi şi de odihnă, dar şi alte construcţii şi amenajări tehnico-edilitare necesare unei localităţi.

27. Mihai T. Oroveanu, „Organizarea administrativă şi sistematizarea teritoriului în lumina Legii nr. 58/1974”, în Studii şi cercetări juridice (extras), anul 20, nr. 4, 1975, Editura Academiei Republicii Socialiste România, Bucureşti, pp. 337-345.

28. Această lege utilizează termenul „schiţă de sistematizare” în loc de „planuri de sistematizare”, aşa cum prevedea Legea nr. 57/1968.

29. Dennis Deletant, Ceauşescu şi Securitatea. Constrângere şi disidenţă în România anilor 1965-1989, trad. Georgeta Ciocâltea, Editura Humanitas, Bucureşti, 1998, p. 282.

30. În principal, trebuiau realizate clădiri cu mai multe niveluri, reducând pe cât posibil distanţele între clădiri.

31. Articolul 25 al Legii nr. 58/1974 stipula înfiinţarea Comisiei centrale de partid şi de stat pentru sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale; aceasta funcţiona ca organ deliberativ.

32. Vezi şi anexa la Legea nr. 58/1974.

33. Ana Maria Zahariade, op. cit., p. 83.

34. Legea nr. 59 din 29 octombrie 1974, în BO, anul X, nr. 138, partea I, 5 noiembrie 1974, pp. 1-20.

35. Derogările pentru amplasarea obiectivelor în afara incintelor localităţilor trebuiau aprobate prin decret prezidenţial.

36. Vezi declaraţia expusă de N. Ceauşescu în şedinţa extraordinară a Marii Adunări Naţionale, din 15 februarie 1968, în BO, anul IV, nr. 1, partea a II-a, 16 februarie 1968, p. 7.

37. Decretul Consiliului de Stat nr. 70 din 4 iunie 1975, în BO, anul XI, nr. 53, partea I, 4 iunie 1975, pp. 6-8. Acest decret a devenit Legea nr. 29 din 23 iulie 1975, în BO, anul XI, nr. 82, partea I, 29 iulie 1975, p. 5. A fost abrogat de Legea nr. 7 din 8 ianuarie 1998 privind declararea ca abrogate a unor acte normative, în MO, nr. 9, partea I, 13 ianuarie 1998.

38. BO, anul XI, nr. 123, partea I, 26 noiembrie 1975, pp. 1-14. Legea nr. 37/1975 a fost adoptată de Marea Adunare Naţională – în unanimitate – în urma dezbaterilor şedinţei din 20 noiembrie 1975, urmând să intre în vigoare la 1 ianuarie 1976.

39. Ibidem, anul XIV, nr. 82, partea I, 6 septembrie 1978, pp. 1-15.

40. Arh. Cezar Lăzărescu, „Probleme actuale ale urbanizării în ţara noastră”, în Arhitectura, anul XXIII, nr. 4(155), 1975, p. 10. Studiile din 1975 arătau că pentru direcţiile majore de circulaţie urmau să se folosească sisteme paralele de străzi, cu utilizarea în număr cât mai mare a sensurilor unice.

41. Legea nr. 8 din 1 iulie 1977, în BO, anul XIII, nr. 64, partea I, 9 iulie 1977, pp. 1-15.

42. ANIC, fond CC al PCR, secţia Economică, dosar 41/1977, f. 3v. Vezi declaraţiile lui N. Ceauşescu expuse în şedinţa de lucru cu arhitecţi şi ingineri constructori în care s-au discutat unele probleme legate de sistematizarea Capitalei (22 martie 1977).

43. Ibidem, f. 7.

44. Decretul nr. 442 al Consiliului de Stat privind organizarea şi funcţionarea Consiliului Culturii şi Educaţiei Socialiste, aprobat la 25 noiembrie 1977, în BO, anul XIII, nr. 127, partea I, 28 noiembrie 1977, pp. 1-7.

45. ANIC, fond Consiliul de Stat. Decrete, dosar 129/1981, ff. 2-6. Decretul Consiliului de Stat nr. 120/1981 privind unele măsuri pentru protejarea şi valorificarea materialelor, obiectelor sau a unor elemente componente rezultate din demolarea, transformarea sau repararea construcţiilor, precum şi pentru consemnarea documentară a unor zone, ansambluri şi clădiri; conţine anexa nr. 1. Articolul 3 preciza: „Consiliile populare vor lua măsuri pentru consemnarea situaţiei existente a zonelor, străzilor, grupurilor de clădiri sau, după caz, clădirilor supuse demolării, transformării sau reparării – prin întocmirea unor documentare cuprinzând imagini şi date cu caracter arhitectural, social-economic, demografic, istoric, artistic etc.”.

46. Pe lângă comitetele executive ale consiliilor populare judeţene şi al municipiului Bucureşti se înfiinţau comisii speciale care trebuiau să îndrume şi să controleze aceste activităţi.

47. Legea investiţiilor (nr. 9 din 18 decembrie 1980), în BO, anul XVI, nr. 109, partea I, 23 decembrie 1980, pp. 4-5.

48. BO, anul XIV, nr. 98, partea I, 10 noiembrie 1978, pp. 1-4. Vezi art. 3 c) din Hotărârea Camerei Legislative a Consiliilor Populare privind aprobarea proiectului Planului naţional unic de dezvoltare economico-socială a Republicii Socialiste România, în profil teritorial, pe anul 1979.

49. Ibidem, anul XVI, nr. 87, partea I, 21 octombrie 1980, pp. 1-4; şi anul XVII, nr. 46, 9 iulie 1981, pp. 1-4.

50. Ibidem, anul XX, nr. 91, partea I, 21 decembrie 1984, p. 10.

51. Ibidem, anul XXII, nr. 76, partea I, 15 decembrie 1986, pp. 1-4.

52. Ibidem, anul XXII, nr. 38, partea I, 25 iunie 1986, pp. 1-3. Vezi pct. 5 din Hotărârea Plenarei Comitetului Central al Partidului Comunist Român din 23-24 iunie 1986.

53. Ibidem, anul II, nr. 27, partea I, 27 mai 1966, pp. 180-182. Terenurile necesare pentru construirea acestor locuinţe erau oferite (fără plată) beneficiarilor de către comitetele executive ale sfaturilor populare.

54. Legea nr. 19 din 24 iunie 1968, în BO, anul IV, nr. 81, partea I, 24 iunie 1968, p. 669; legea avea să producă efecte până în 1989 (vezi Decretul-lege nr. 9 din 31 decembrie 1989, în MO, anul I, partea I, nr. 9, 31 decembrie 1989, pp. 2-3). Totodată, se declarau indisponibile şi expropriabile părţi din terenurile cu construcţii, în măsura în care depăşeau suprafeţele stabilite pe baza detaliilor de sistematizare aprobate. Proprietarii păstrau în posesie şi folosinţă aceste terenuri şi le puteau transmite prin moştenire.

55. ANIC, fond CC al PCR, Cancelarie, dosar 80/1979, f. 253. HCM nr. 1676/1959 nu a fost publicată în Buletinul Oficial al Republicii Populare Române şi nici în Colecţia de dispoziţii şi hotătâri ale Consiliului de Miniştri al RPR pe anul 1959.

56. BO, anul XVI, nr. 3, partea I, 4 ianuarie 1980, pp. 1-2. Decretul abroga HCM nr. 1676/1959 şi avea să fie valabil până la adoptarea Legii nr. 33/27 mai 1994.

57. ANIC, fond Consiliul de Stat. Decrete, dosar 775/1979, ff. 2-14.

58. Nicoleta Ionescu-Gură, Dimensiunea represiunii din România în regimul comunist: dislocări de persoane şi fixări de domiciliu obligatoriu, Editura Corint, Bucureşti, 2010, p. 332.

59. Legea nr. 4 din 28 martie 1973, în BO, anul IX, nr. 46, partea I, 31 martie 1973, p. 3 (vezi art. 18).

60. Decretul Consiliului de Stat nr. 921 din 15 decembrie 1965, în BO, anul I, nr. 17, partea I, 15 decembrie 1965, pp. 133-136. Acest decret a fost abrogat de art. 25 al Decretului nr. 453 din 22 mai 1969. Comitetului îi revenea şi sarcina de a-şi da acordul pe parcursul proiectării la documentaţiile tehnice pentru construcţii şi sistematizare, în conformitate cu principiul stabilit de HCM nr. 881/1965, care dădea sarcini ministerelor şi organelor centrale coordonatoare de ramură.

61. Decretul nr. 453 din 22 mai 1969, în BO, anul V, nr. 59, partea I, 22 mai 1969, pp. 464-469.

62. HCM nr. 973 din 11 iulie 1970, în BO, anul VI, nr. 87, partea I, 20 iulie 1970, pp. 702-705. Comisia centrală pentru sistematizarea localităţilor rurale şi urbane şi-a desfăşurat activitatea până în anul 1976, odată cu desfiinţarea sa prin HCM nr. 249 din 19 iunie 1976 (vezi BO, anul XII, nr. 57, partea I, 19 iunie 1976, p. 5). Încă din 1966, Nicolae Bădescu, preşedintele CSCAS, propusese constituirea unei comisii de sistematizare a teritoriului naţional (vezi discuţiile din şedinţa Marii Adunări Naţionale, din 30 iunie, privind proiectul de lege pentru adoptarea planului de stat de dezvoltare a economiei naţionale pe anii 1966-1970, în BO, anul II, nr. 4, partea a II-a, 3 iulie 1966, p. 9). Decizia formării comisiei fusese luată la Plenara CC al PCR din 5-6 octombrie 1967, atunci când s-a subliniat necesitatea realizării sistematizării în cadrul unui program naţional general, bazat pe studii de amenajare a întregului sistem de aşezări urbane şi rurale.

63. Programul naţional de sistematizare trebuia prezentat Consiliului de Miniştri de către CSEAL, până la data de 31 decembrie 1970.

64. ANIC, fond CC al PCR, Cancelarie, dosar 73/1970, ff. 81-84.

65. CSCAS fusese înfiinţat prin HCM nr. 781 din 19 iunie 1969 (vezi Colecţia de Hotărâri şi Dispoziţii ale Consiliului de Miniştri al Republicii Populare Române, anul VIII, nr. 22 bis, 29 iunie 1959, pp. 3-16); era instituţia centrală de îndrumare, control şi avizare a documentaţiilor tehnice în probleme de construcţii, arhitectură şi sistematizare.

66. Decretul nr. 674 din 1 octombrie 1969 pentru stabilirea unor măsuri privind îndrumarea, coordonarea şi controlul în domeniul construcţiilor, arhitecturii şi sistematizării, în BO, anul V, nr. 109, partea I, 8 octombrie 1969, pp. 937-938.

67. Legea nr. 10 din 20 iunie 1973 privind Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare, în BO, anul IX, nr. 92, partea I, 25 iunie 1973, pp. 2-4. Articolul 20 al legii prevedea abrogarea Decretului nr. 453/1969 privind înfiinţarea CSEAL, devenit Legea nr. 31/1969. Cu excepţia unor schimbări de formă, Legea nr. 10/1973 şi-a păstrat conţinutul în momentul republicării în 1979 (vezi BO, anul XV, nr. 106, 21 decembrie 1979, pp. 1-3).

68. Comitetul pentru Problemele Consiliilor Populare funcţiona pe lângă Consiliul de Miniştri, ca organ deliberativ. Acesta avea un aparat permanent a cărui structură organizatorică era următoarea: a) Direcţia de organizare, control şi administraţie locală de stat; b) Direcţia de gospodărie comunală, gospodărie locativă şi industrie locală; c) Direcţia de sistematizare, proiectare şi construcţii; d) Serviciul secretariat-administrativ, juridic, economic (art. 17). Direcţia de Sistematizare, Proiectare şi Construcţii se formase prin unificarea Direcţiei de Construcţii şi Direcţiei de Proiectare şi Sistematizare a Localităţilor, ambele din cadrul CSEAL.

69. Decretul Consiliului de Stat nr. 56 din 2 martie 1978, în BO, anul XIV, nr. 14, partea I, 3 martie 1978, pp. 1-5.

70. Decretul Consiliului de Stat nr. 57 din 2 martie 1978, în BO, anul XIV, nr. 14, partea I, 3 martie 1978, pp. 5-7.

71. Prin decretele prezidenţiale nr. 43 şi nr. 44, emise la 2 martie 1978, a fost aprobată componenţa celor două comisii, precum şi a birourilor sale executive (vezi BO, anul XIV, nr. 14, partea I, 3 martie 1978, pp. 7-10).

72. Prin Decretul-lege al Consiliului Frontului Salvării Naţionale nr. 1 din 27 decembrie 1989 privind abrogarea unor legi, decrete şi alte acte normative au fost abrogate Legea nr. 58/1974 privind sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale, precum şi Decretul nr. 56/1978 privind organizarea Comisiei centrale de partid şi de stat pentru sistematizarea teritoriului şi localităţilor urbane şi rurale şi a comisiilor locale de sistematizare (vezi MO, anul I, nr. 4, partea I, 27 decembrie 1989, p. 1).

73. Legea nr. 350 din 6 iulie 2001 privind amenajarea teritoriului şi urbanismul, în MO, nr. 373, partea I, 10 iulie 2001. Legea defineşte obiectivele domeniului, atribuţiile instituţionale, caracterul şi modul de aprobare a documentaţiilor.

74. Alexandru Budişteanu, „Credea că e în competiţie cu Dumnezeu”, în Toma Roman Jr., Ceauşescu văzut de aproape, Editura Curtea Veche, Bucureşti, 2008, p. 48. Între 1977 şi 1983, Alexandru Budişteanu a fost arhitectul-şef al municipiului Bucureşti.

75. În principal, aceste aspecte sunt vizibile la nivelul municipiului Bucureşti. Dintre cele mai importante amintim legături de circulaţie deficitare şi dispariţia unor monumente.