© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6652-2

ISBN PDF: 978-973-46-6653-9

ISBN print: 978-973-46-6613-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Bogdan Calciu, Karaghiosis

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Doina Ruşti este una dintre cele mai apreciate voci feminine ale literaturii contemporane. Tradusă în numeroase limbi, invitată la tîrguri şi evenimente internaţionale, s-a impus în special prin romanele cu tematică diversă şi construcţie solidă. Dintre acestea, amintim Zogru (2006, 2013), Fantoma din moară (2008), roman amplu despre comunismul românesc, distins cu Premiul pentru Proză al USR, şi Lizoanca la 11 ani (2009), recompensat cu Premiul „Ion Creangă” al Academiei Române. Bestsellerul Manuscrisul fanariot (2015, 2016) a deschis seria ficţiunii istorice, în care se înscrie şi Mîţa Vinerii.

Doina Ruşti trăieşte în Bucureşti, este profesor universitar şi scenarist.

I

Dopul roşu

Fuga

La prima oră a dimineţii, Maxima a fost scoasă în piaţă sub privirile gunoierilor care măturau pe la Walachisches Tor. Ştiam ce urmează. Mi-am strâns câteva lucruri şi-am ieşit pe poarta din dos. Măcelarii cărau carcase de viţei fără să privească spre mine. Am mers repede până în capătul străzii. În jur era pustiu, deşi bănuiam că toţi ochii se lipiseră de perdele. Când am ajuns la Burchioiu, mi-am dat seama că nu puteam să trec mai departe, mai ales că pe verandă bătea vântul, iar uşa părea crăpată. Dacă aş fi avut tărie în suflet, i-aş fi tăiat gâtul. Burchioiu dormea dus, fără vise. Un minut am întârziat acolo, fără altă nelinişte decât c-aş putea să pierd ceva, din multele lucruşoare la care ţineam. Toată puterea mea se afla în rochia galbenă, pe care Maxima mi-o făcuse din nankin şi catifea, cu buzunărele, pliuri şi manşete, în care ar fi încăput coţinutul unui sipet. Câte lucruri nu aveam ascunse în rochia asta! Săruri, semincioare şi pulberi, flaconaşe cu aconitum stins în ulei, aqua phosphori, floarea morţii şi altele pentru care nu mi-ar ajunge o viaţă ca să le povestesc. Nu plecam nicăieri fără cutiuţa de salpetru, în care dormeau mii de scântei.

Burchioiu sforăia cu faţa în sus, ca o cârpă bătută de vânt. Aşa mi-a şi rămas în memorie – o faţă umbrită, cu urechi mari. Când să plec, am văzut în firida de lângă uşă una dintre pălăriile lui şi-am tresărit. Câtă tristeţe este în hainele pe care nimeni nu le mai poartă!

Am alergat să prind braşoveanca, fără să-mi pese de ochii care mă urmăreau. Chiar dac-aş fi mers în pas de plimbare, oricine ştia că fugeam.

Căruţa de poştă era plină, dar, după ce-am scos punga, vizitiul mi-a găsit un loc bun, la geam. M-am aplecat pe pervazul de care se frecaseră sute de coate, iar din viteza poştalionului am văzut pentru ultima oară arcul roşu de la Walachisches Tor, pe sub care Maxima era îmbrâncită, iar mai încolo spânzurătoarea mozolită cu păcură. Am tras oblonul, adâncindu-mă în căptuşeala lui de cit învechit. Tot restul vieţii, moartea ei o să-mi aducă în minte florile acestei tapiserii. Am lăsat în urmă Braşovul, străzile lui se topeau înghiţite de fum. Chiar şi porţile roşii se dizolvau, odată cu silueta împietrită a scumpei mele bunici.

Orice fugă are gustul păcatului, te preface-n milog. Cine a zis că e sănătoasă n-a fost niciodată fugar, ci doar privitor de pe margine. Fuga mea arăta ca o flegmă, pe care n-am mai putut s-o spăl. Orice om putea să mi-o vadă, orice cuvânt al meu era frământat în ea. Dar atunci, sub ameninţarea gărzilor şi cu amintirea lui Burchioiu în suflet, credeam că fuga e singura cale, iar poştalionul – salvarea mea. Ba chiar mă vedeam împinsă din spate de Sator, convinsă că bunică-mea făcuse din el protectorul meu.

Pentru ea exista un singur loc în care pulsa viaţa, iar acesta era Bucureştiul. De-acolo plecasem cu ani în urmă. Acolo era casa ei, în care crescuse mama şi unde eu însămi îmi umplusem pentru prima oară plămânii cu aer. La Bucureşti trăia Cuviosul Zăval.

Poştalionul plutea prin norii de praf, ridicaţi de suflarea lui Sator, iar eu visam la clipa în care îmi voi găsi alinarea la pieptul moşicului meu, în oraşul copilăriei şi al tuturor viselor, care curgeau încă din memoria Maximei, chiar şi de dincolo de mormânt. Zăval, îmi povestea ea, era cel mai important om din oraş, iar în jurul caselor noastre se învârtea toată lumea. Noi eram singurii oameni care contau. Iar când spun noi, mă refer la Maxima, la Zăval şi abia în al treilea rând la mine, consolându-mă că aveam deja rezervat un viitor strălucit. Niciun gând al meu nu zburase vreodată la restul lumii. Ceilalţi, oamenii care populau oraşul, fâţâindu-se pe străzi, mândri de casele ori de trăsurile lor, erau toţi lipsiţi de orice valoare. Nu ştiau de existenţa lui Sator, nu vedeau în ce parte se mişcă viaţa. Nu erau decât nişte umbre, pe care le-aş fi putut şterge la prima ridicare de deget. Dar mai întâi trebuia să ajung la casele noastre şi să-i găsesc pe ceilalţi satorini.

Cu aceste convingeri în suflet mă apropiam de oraş, fără să bănuiesc că adevăratul centru al lumii era un faimos bucătar.

Bucătarul

În acea toamnă, cuprinsă de călduri, nimeni nu vorbea decât despre bucătarul răpit. Fiecare timp ar trebui judecat după faptele care l-au aprins. Dacă mă-ntrebi acum ce-mi amintesc de atunci, bucătarul se află pe primul loc.

Toate astea se întâmplau pe vremea lui Costas, căci una dintre cele mai mari distracţii ale Porţii Turceşti era să-l prostească pe câte-un grec că putea să se facă principe şi stăpân peste o ţară valahă, la preţul modest de numai 400 de pungi cu bănuţi. Nimeni n-avea idee cât face o ţară. Dar nu valoarea reală conta, ci acel „la preţul de numai”, care şi astăzi te răscoleşte, anunţându-te că e vorba de-o pleaşcă. Dus de nas, chilipirgiul dădea pungile, devenind pe loc stăpânul Valahiei, închipuindu-şi că aşa i se va depăna toată viaţa, cu supuşii căzuţi la picioare. Însă după un an apărea alt pleşcar, cu alte 400 de pungi. Prin urmare, când am ajuns eu, Bucureştiul avusese deja parte de cel puţin 30 de greci, fără să mai punem la socoteală armata rusă, care o lua periodic spre Bucureşti, mătrăşind orice conducător, fără să ţină cont de cheltuielile pe care bietul om le făcuse. Noroc că soldăţimea avea mâncărime la tălpi şi nu stătea niciodată prea mult.

Turcii nu râvneau la acest tron, mulţumindu-se să-l vândă la greci şi, desigur, pentru că aveau grijă să-l ţină mereu ocupat, mai încasau şi de la supuşi alte 400 de pungi, plus cadouri, cesuleţe de aur, stofe, blănuri şi, în general, lucruri scumpe, care fac bine unui suflet de turc.

Grecul care stăpânea în Valahia, pe numele lui Costas, era un mare gurmand. Şi s-a-ntâmplat ca tot pe-atunci să trăiască în Bucureşti un bucătar iscusit, anume Silică, un ţigan mărunţel, plin de ifose. Pentru el, bucătăria era un fel de altar. Orice mâncare arăta mai ceva ca o statuie pe cale de a fi aşezată în Piaţa Lipscani. Făcea fripturi tăvălite în praf de migdale, mozolite cu miere şi scorţişoară. Era maestrul hameiului, ale cărui frunze le opărea doar ca să le poată învia cu piper. Iar dintre toate, ouşoarele dulci erau preferatele lui. Nici nu ştiţi câtă pasiune punea, fierbându-le în frunze de salvie şi de izmă! Odată terminată treaba aceasta, le tăia pe din două, le scotea gălbenuşul, pe care îl frământa cu smântână, împănată cu merişoare şi alte dulceţuri, iar cu mixtura asta umplea din nou albuşul. Abia la sfârşit venea arta, când acoperea ouşorul cu dulceaţă de chitră şi cinamom, iar pe sub crusta crocantă tremura cremişoara, al cărei secret s-a pierdut. Îi plăceau chiftelele de raci, mai ales muiate în oţet de trandafiri sau de prune. Ce să vă mai spun de mezeluri! N-avea egal cum potrivea umplutura, în special când venea vorba de urdă, cărneturi frecate cu usturoi crud, ficat ori creier tăvălit prin susan, coconari şi alte semincioare greu de ghicit. Iar prăjiturile cu nuci şi peltea lăsau pe orişicine cu gura căscată, nu doar datorită gustului, ci şi formelor pe care le căpătau, de castele topite sub greutatea unei ninsori. Şi nu gătea doar pentru burţi nesătule, ci şi pentru suflete disperate. Aici aş pomeni cărăbuşii, ţinuţi o noapte întreagă în vin şi apoi perpeliţi pe cărbuni. El era naşul lichiorurilor, maestrul afionului şi un fel de pater veneni, pricepându-se şi la elixire împotriva urâtului sau a lenii, dar şi la neînchipuite sosuri bune pentru bolile sângelui.

Pentru orice mâncare se zbătea înzecit. Ca să facă o ciorbă oarecare, de urzici, de exemplu, cutreiera toate pieţele, gustând el însuşi zerul pentru acrit. De aceea şi devenise un fel de spaimă a precupeţilor care, dacă n-ar fi fost ţiganul Caterinei Greceanu, nici n-ar fi stat de vorbă cu el. Silică era născut din ţigani care purtau amprenta unei case mari de boieri. Căci orice rob are pecetea stăpânului întipărită pe faţă, în mişcări şi chiar în felul în care îşi poartă zdrenţele de pe el. Mai ales în Bucureşti nu e deloc greu să-ţi dai seama cui aparţine vreun ţigan, dacă e crescut la boieri ori dacă e luat din târg, după ce-a trecut prin mai multe mâini. Silică arăta ca un omuleţ fandosit, nici tânăr, dar nici bătrân, aflat la vârsta la care ştii sigur că nu se mai schimbă.

Pe acest bucătar a pus ochii grecul, care atunci era stăpânul de drept al unei ţări pentru care dăduse 400 de pungi. După ce-a fost invitat la masă în casa Greceanu, Costas, mare principe şi gurmand, a poruncit ca bucătarul să fie trecut printre bunurile mişcătoare ale Palatului, răpindu-l pur şi simplu de la stăpâna lui.

Aşa ceva era peste închipuire până atunci. Nu se mai pomenise niciodată ca un ţigan moştenit, cu arhondologie atât de clară, cum era în cazul de faţă, să fie luat din casa stăpânei, care nu era oricine nici ea.

Cele trei fapte ale Caterinei

Caterina Greceanu, pe care lumea o numea doar Greceanca, aşa cum ai zice împărăteasa, era o persoană greu de trecut cu vederea. Dacă apărea în mijlocul unei mulţimi, i se făcea loc, iar dacă deschidea gura, se lăsa acea tăcere care te-anunţă c-ai dat peste cineva la nasul căruia nu vei ajunge în veci. Fusese măritată o singură noapte, cu un om bogat şi de cel mai înalt rang, mort în noaptea nunţii. Se ştia c-a fost înţepat de-o viespe, deşi nimeni nu credea că s-ar putea muri din aşa ceva. Când trăsura Caterinei trecea pe Domnească, pe ferestre fluturau voaluri, iar în urmă rămâneau taleri şi bănuţi de argint, ceea ce făcea ca prostimea să-nnebunească, urmând-o cu ţipete şi chiuituri. Se spunea c-ar fi fost cea mai bogată femeie din Bucureşti, ceea ce până la urmă i-a şi hotărât soarta.

După ce Costas, proaspăt principe al Valahiei, i-a răpit bucătarul, Greceanca a făcut trei lucruri pe care le-a considerat necesare. În primul rând, a cerut dreptate la mitropolit, care a ridicat din umeri neputincios. Costas întocmise acte pentru bucătar, trecându-l printre robii năpăstuiţi de stăpân. Mai mult, erau şi câţiva martori care jurau că s-ar fi aflat în pericol de moarte dacă mai întârzia un singur ceas în casa Greceanu.

Ce era de făcut? Totuşi, grecul nu era decât un grec oarecare, spre deosebire de Caterina, care avea în spate întreaga familie Greceanu, toţi Grecenii câţi fuseseră trăitori pe pământul Valahiei şi care îşi trăgeau sângele nu din vreun grec prăpădit, aşa cum s-ar crede, ci dintr-un român, vechi, venit de peste Dunăre, din care cauză fusese poreclit pe nedrept grec, ca să nu i se zică pişicher.

Caterina, scârbită de neputinţa mitropolitului, a recurs la a doua cale, chemând lăutarii. Odată intrat în gura lor, nici măcar apele Dunării nu mai puteau să te spele. N-a fost nevoie să le spună ce voia, pentru că oricum ştia tot oraşul.

— Cum să fie, coconiţa mare? Doar povestea? Sau şi cu un picuţ de văicăreală pe la refren?

— Cum o fi, numai să fie pe toate uliţele! a răspuns Caterina, fără să privească spre lăutar, care deja începuse să fredoneze nemuritorul cântec, care se mai aude şi astăzi prin tractirele bucureştene:

Jale-n casă la Greceanu

Le-a luat vodă bucătaru’…

În fine, la cea de-a treia faptă a Caterinei am luat parte şi eu, chiar dacă fără voia mea, în chiar prima noapte după ce-am ajuns la Bucureşti. Dar mai întâi trebuie să vă spun cum a fost intrarea mea în oraş, pentru că din primele clipe, fără să ştiu, m-am lovit de această poveste.

Scamatorii din Piaţa Lipscani

Bucureştiul era ca un bob de lumină. Nu sufla nicio boare, poate şi din cauza clădirilor înalte, pe care cafasurile rotunjite creşteau ca nişte prăjiturele de Paşte. Ţin minte că eram ruşinată din cauza bonetei. În marea mea grabă, smulsesem din cuier o pleaşcă albastră, care fusese pe vremuri a bunicului meu. În schimb, pe sub ea aveam un şal de mătase, legat pe-o ureche, ceea ce mă făcea încă să mă fălesc. Nu făceam paşi mari, de frică să nu mă bage cineva în seamă. De la menzil se ridica strada, atât de aglomerată, încât era imposibil să nu mă şterg de vreun om. Nu-mi rămânea decât să deschid ochii bine şi să mă gândesc la picioarele frumoasei Johanna. Pe-atunci nu mă oboseam să memorez cifre, de-a căror perfidie nu se îndoia nimeni din familia mea. Trebuia să ţin minte că prăvălia lui Zăval e lângă Biserica Dintr-o Zi, la numărul trei. Dacă m-aş fi gândit tot drumul la trei-ul ăsta, relele lumii probabil că s-ar fi înădit. Cel mai bine era să n-o am în minte decât pe Johanna, frumoasa noastră Johanna, prima pisică pe care mi-o amintesc. Albă ca fulgul şi c-o privire cuminte. Era o pisică păţită, care nu mai avea aşteptări de la viaţă. Cumva, în copilăria ei despre care nu ştiam multe, îşi pierduse o labă. Prin urmare, picioarele ei erau numai trei, exact ca numărul pe care trebuia să-l ţin minte. Deşi ştiam bine unde să merg, îi promisesem iubitei mele bunici să întreb de adresă, şi nu oricum, ci intrând în două prăvălii.

— Dacă un negustor îţi spune că nu-l ştie pe Cuviosul Zăval înseamnă că minte!

Acestea au fost cuvintele Maximei, care pentru mine erau însăşi litera legii. Negustorul care zice că n-a auzit de Zăval trebuie evitat şi uitat. Ea era sigură că, de cum aş fi întrebat de Zăval, o grămadă de lume s-ar fi repezit să mă ducă la poarta lui, dar una este să ajungi într-un oraş cu alai după tine şi cu totul altceva să mergi singur, ca sărăntocul.

Văzându-mă cu geanta de călătorie, un mustăcios se oferi să m-ajute, ţinându-se după mine ca scaiul. Purta un fes purpuriu, din care ieşeau două coarne. Asta la prima vedere, căci, după ce-mi arătă cealaltă parte a feţei, era să scap taşca. Omul avea nişte şerpi înfăşuraţi pe braţ, care-şi întindeau limbile lipicioase până la mine. Mai mult de frică decât din chibzuială, îi aruncai în faţă praful de plâns, cu cutie cu tot, rupând-o la fugă printre trăsuri, fără să mai văd ce se întâmplase. În mintea mea, nu doar mustăciosul, ci până şi şerpii hohoteau cu şiroaie de lacrimi.

Începea să se simtă aerul serii, iar eu încă nu-mi făcusem curaj să-ntreb de Cuviosul Zăval. Am mers până în Piaţa Lipscani. Totul mă făcea să casc gura, iar acum, când scriu, abia m-abţin să nu povestesc despre stofe ori despre pantofiorii acoperiţi cu mărgele. Se aprindeau luminile, n-o să uit niciodată, şi mirosea a dovleac abia scos din cuptor. Lângă pălimarul unei dughene nişte lăutari cântau, smulgând lăcrimioare şi ofuri adânci. Eram în inima târgului. Pe lângă mine foşneau hataiale cu flori, şalvari şi anterie ca fulgul. Deşi începuse toamna, era cald, atât de cald, că eu păream singura fiinţă înfofolită de pe acea stradă.

Aflasem în ce direcţie trebuia s-o iau, dar m-am oprit pentru nişte scamatori care vorbeau cu glasuri răsunătoare, petrecuţi de-o mare mulţime, sfeclită de frică. Din cauza căciulilor păreau foarte înalţi, de fapt, nişte suluri de pânză aurie, brodată cu litere negre. Maxima nu mă lăsa niciodată să mă uit la astfel de inşi, pe care îi credea hipnotizatori şi mânuitori de veninuri, în stare să împrăştie peste mulţime aburi otrăviţi şi licori care-ţi iau minţile, în timp ce ei ţipă, speriindu-te cu Mântuitorul ori cu lucrurile care ţi s-ar putea întâmpla după ce ajungi pe lumea cealaltă. Totuşi, m-am oprit. Aşa eram eu pe-atunci, gata s-alerg la orice mişcare a străzii. Chiar dacă auzeam doar un fluierat, mă şi repezeam la poartă. Nu mai spun de nunţi, bătăi ori văicăreli, dintre care saracciii erau preferaţii mei. Numai să-i fi auzit de departe cum se chinuiau să plângă, cerşind bani pentru înmormântarea vreunei rude, că eram deja căţărată pe stâlpul cel mare al porţii ori direct în turnul casei, de unde sugeam cu nesaţ toate nenorocirile prin care trecuse mortul.

Cum prăvălia lui Zăval n-avea să plece din loc, am rămas să văd ce voiau căciulaţii. Un bărbat cernit urla într-o pâlnie:

— Pe meterezele cetăţii vor urca urduroşii din subterane, surugiii vor face legi, iar palachidele vor hotărî ce bucurii merită să aibă un om. Arnăuţii vor lăsa săbiile, găsind pe loc că meseria de dascăl e cu mult mai plăcută!

— Doamne miluieşte-ne! răspunseră în cor oamenii, plini de mâhnire, umplând toată strada de voci plângătoare.

Abia după ce se stinse vaietul se avântă alt glas, de goarnă tocită:

— În noaptea asta peste noi va veni răul drăcesc şi creasta sfârşitului, iar numele lui de osândă şi erezie este Mâţa Vinerii! Aducătoare de moarte! Scăpată din iad! Mâţa Vinerii va intra în oraş!

Un bulgăraş de gheaţă îmi trecu fulgerător din creier până în maţe. Eram deja un vierme strivit când însăşi Mâţa Vinerii coborî printre noi, un nămiloi care se fâţâia pe lângă un perete, luminos cum e ziua. Lumea ţipa în jur, iar unii se chirciseră pe lângă genunchii mei care tremurau ca şi cum n-ar mai fi făcut parte din mine. Două trâmbe de fum ieşiră dintre degetele răsfirate ale acelei făpturi, care se mişca exact cum bate valul în maluri. Apoi începu să vorbească, mişcându-şi ochii, care nici nu mai erau ochi, ci nişte stăncuţe zburlite de vânt. Matahala, pentru că era îmbrăcată într-un capot pestriţ, arăta ca o curcă. Părul înfoiat o făcea şi mai groaznică, mai ales că, din când în când, se lungeau din el două urechi ascuţite. Nu înţelegeam ce spune, nu ghiceam în ce limbă vorbeşte, dar, după sunetele pietroase, nu mă îndoiam că era o limbă nepământească. Nici n-avea importanţă, pentru că cei trei scamatori tălmăceau oricum înfricoşătoarele vorbe care făceau din Mâţa Vinerii cea mai crudă făptură. Se ştia de ceva vreme că venirea ei va fi începutul dezastrului. Un cap princiar va cădea chiar la picioarele ei, retezat dintr-o singură lovitură de sabie. Marele spiritist Perticari o văzuse în vis, iar, după descrierea lui, un zugrav îi făcuse portretul în Biserica din Olari. Scamatorii, care acum mi se păreau mai mult magi, îi invocaseră umbra, care într-adevăr părea ieşită dintr-un fel de cuptor. În viaţa mea nu văzusem o lumină ca aia şi nici o paiaţă care să pară vie.

Aproape un ceas am stat să ascult profeţiile. Cuvintele scamatorilor m-au atins greu, făcându-mă să pierd un timp pe care aveam să-l regret. Şi-am să vă povestesc şi de ce.

Cuviosul Zăval

Pe poarta casei era numărul proscris, iar pisica Johanna îmi apăru în ochi pentru o clipă. O pelerină îmi flutură pe lângă obraz cu un fâlfâit de mătase, mai mult o părere, căci în jur nu se zăreau pelerine.

Se întunecase când intrai, în sfârşit, pe poartă, strigându-l, ca să ştie că eram eu.

Înăuntru părea pustiu, iar în ferestre lovea un pic de lumină, venită din curtea unei biserici.

Câte speranţe îmi pusesem în omul ăsta, pe care Maxima îl credea un fel de zeu! Cuviosul îşi căpătase numele datorită feţei lungi, de o blândeţe săritoare în ochi. Era cunoscut în tot oraşul, de la copii la boşorogi, pentru că nu era om care să nu fi întârziat în faţa ferestrei lui mari, cât tot peretele dinspre stradă. Şi chiar aveai la ce să te uiţi, pentru că era ticsită cu lucrurile cele mai dorite, de la roţi de caşcaval nemţesc la sticle de lichior şi sugiucuri, încât eu însămi, care ştiam pe de rost toate astea, spuse şi răs-spuse de gura Maximei, am rămas uluită. Iar pe geamul strălucitor scria mare La Cuviosul Zăval, cu două feluri de slovă, chirilică şi latină. Căci era om învăţat şi maestru de cea mai înaltă speţă, cunoscut în tot neamul nostru pentru faptele sale care întreceau orice închipuire. Trăise în Lipsca şapte ani, de dinainte să mă fi născut eu. Mi-l aduc aminte cum venea la noi, cu o trăsurică alburie, din fundul căreia ieşeau nori de praf. Ştia multe şi impunea respect de cum cobora, mai ales că era întotdeauna îmbrăcat nemţeşte, cu o bonetă neagră, căzută pe-o ureche, potrivită peste un batic subţirel, ale cărui capete şi le răsucea pe frunte, încât, privit de jos în sus, cum îl priveam eu, mi se părea că seamănă cu însuşi portretul lui Theodoret, din antreul cel mare. Odată a venit cu o gâscă, pentru că mereu aducea câte ceva, în special coşuri cu băcănii şi cărţi latineşti, rochii de mătase şi mărgele pe care mama şi bunica le aşteptau cu emoţie. Dar cel mai bine îmi amintesc de gâsca asta, care părea adormită în coş. Am alergat cât am putut, dar, când am ajuns destul de aproape, pasărea dispăruse. Unde e gâsca? a-ntrebat el, căscând ochii. Şi eram învăţată cu astfel de jocuri, pentru că Zăval, pe care eu îl numeam moşicul, făcea adeseori să dispară lucrurile, să se mişte perdelele ori să vorbească animalele de prin curte. Prin urmare, gâsca dispăruse, iar eu eram cam dezamăgită. Uită-te în coş, m-a îndemnat el, punându-mă să-mi bag nasul în culcuşul de catifea în care dormise pasărea. Pe fund gâgâia o vietate cât un gândac, pe care-am şi luat-o în palmă, nu o jucărioară, ci o gâscă adevărată. Nu m-am mirat deloc, căci Zăval putea să micşoreze orice. Avea multe talente, iar mai târziu, după ce-am ajuns la Novus Oribasius, am aflat şi eu câteva dintre ele, de la magistrul Iulian, care ştia cam tot ce ştia Cuviosul, căci ei doi erau unghie şi carne. Colindaseră nu doar Europa, ci chiar şi alte ţinuturi, iar uneori se lăudau cu faptele lor şi-aşa mai aflam şi eu câte ceva din misterele nesfârşite ale lumii, pe care nu mă îndoiam că-ntr-o zi o s-o bat la picior.

Zăval era filandru, şi încă unul dintre cei mai fermecători. Nu era bărbat căruia să nu-i tremure genunchii la auzul cuvintelor sale. Avea darul vorbirii, chiar şi-acum îi mai ţin minte vocea şi aburii adormitori ai fiecărui cuvânt. Iar dintre toţi bărbaţii care roiau pe lângă el, cel mai iubit era Iulian.

Din copilăria mea bucureşteană îmi aduc aminte ultimele luni, ale ciumei, când mult timp, care mie mi s-a părut nesfârşit, am stat închişi în casă, aşteptându-l pe moşicul Zăval să ne-aducă mâncare şi alte lucruri, căci de el nu se atingea nicio boală. Şi-a tot venit, până într-o zi când pe mama a prins-o molima, iar pe mine m-a aruncat Maxima într-o trăsură şi duse am fost, nu ne-am oprit decât în Şcheiul Braşovului, unde ea avea nişte case.

Părinţii mei au murit în acea ciumă, iar eu n-am mai călcat prin Bucureşti până în noaptea asta.

Am aprins lampa şi am încremenit cu un picior scos în faţă. Nu departe de mine era moartea, în toată hidoşenia ei. Moartea şi ameninţarea morţii, care-ţi pârjoleşte cele mai puternice planuri. Pe podea zăcea cineva. La prima vedere, părea să fie Cuviosul Zăval. Nu-ndrăzneam să m-apropii şi nici măcar să mă mişc. Dar curând n-am mai avut îndoieli. I-am văzut inimioara. Avea obiceiul ca dimineaţa, la prima oră, să-şi deseneze pe obraz o inimă neagră, ca să-i aducă noroc. Iarnă-vară, pe tristeţe sau în plină euforie, Zăval întărea conturul inimii, un benghi mic, încât, privit de la distanţă, părea doar o aluniţă care îi sporea farmecul. Nici nu ţi-l puteai imagina pe moşicul Zăval fără această podoabă! Era tatuată, dar în fiecare dimineaţă o împrospăta cu un strat de cărbune şi cu uleiuri, care o făceau să arate ca şi cum ar fi avut-o din naştere. Era el, nu exista urmă de îndoială, mort, cu un cuţit înfipt sub bărbie. În jur lucea o baltă de sânge.

Fără să vreau, toată viaţa moşicului mi-a trecut prin minte, nu aşa, desfăşurată, ci doar câteva amănunte din ea, în care trăiau faptele trecutului meu. Era suficient să-mi amintesc gura neobosită a Maximei, faţa surâzătoare a moşicului ori bărbaţii eleganţi care se ascundeau sub perdelele trăsurilor lui. Atât. Trei vederi scurte erau suficiente ca să cred că moşicul Zăval se va ridica de sub masă, iar băltoaca de sânge va dispărea fără urmă.

Am apropiat lampa. Cuţitul era al lui, moştenit, după ce trecuse prin mâna tuturor bărbaţilor din neamul nostru. Avea prăsele de calembec, care-mprăştiau în jur miros de bunătăţi culinare, şi o lamă argintie, care nu se ştie nici astăzi din ce e făcută. Zăval zicea c-ar fi fost adus în timpuri străvechi de nişte crunţi vânători ai lui Sator. Cuţitul acesta trebuia să-l păstrez mai departe. În miezul lamei e un fel de lichid, încât, mişcându-l, îi simţi în palmă clătinările şi uneori chiar cântecul apelor care îl speriau într-atâta pe Sator, făcând din el un mieluşel. Închisei ochii şi cu amândouă mâinile apucai mânerul, trăgându-l cu toată forţa pe care mi-o dădeau picioarele înfipte în coasta fostului meu moşic.

În curte era întuneric, dar nu într-atât încât să nu găsesc mărul. În trunchiul lui, lama îşi putea face bine treaba. Căci nimic nu e mai preţios pe lumea asta decât un cuţit bine-nfipt! Orice metal face bine. Dacă eşti cumva asaltat de gânduri străine, înfige un cuţit drept în prag! Când te ameninţă cineva, împinge cu sete o lamă de cuţit în cel mai apropiat pom! Cuţitul, mai mult decât orice alt fier, ajunge la miez, adunând curenţii pe care Magnesia îi risipeşte în fundul pământului. Nu e nicio vrăjitorie. Nu e niciun mister. Câteva cuţite pot să-ncetinească mersul lucrurilor din jurul tău. Vi s-a-ntâmplat să simţiţi pe sub nas un vânticel rău? Un fior? O prezenţă care te înfioară? Ei bine, astfel de sufluri există, mai ales pe unde nu le opreşte nimic.

M-am întors în casă. Lampa pâlpâia lângă nasul meu, răspândind o lumină bogată. Fără să vreau, m-am gândit că Zăval o cumpărase din Lipsca. Ştiam şi cât face, 20 de taleri, căci şi noi aveam una exact la fel.

Toată noaptea mi-ar fi trecut cu amintiri, dacă n-ar fi fost povestea cu dopul.

Dopul roşu

Voiam să las lampa, când prin dreptul ferestrei trecu o umbră. Pelerina de mătase nu fusese vedenie. Aşteptam împietrită, în timp ce la picioarele mele era un mort. Prin faţa geamlâcului, acoperit cu floranţă, se fâţâia cineva.

Deşi n-a trecut mult, timpul acela, până să deschid uşa, nu l-am uitat niciodată. Sunt clipe de-astea, uneori fără nicio însemnătate, pe care le ţii minte mai mult decât fapta pe care ai aşteptat-o.

Deşi eram speriată, am deschis uşa. Sub cerul serii, o femeie zâmbea umil, neclintită între moţurile de nalbă.

— Săru-mâna, jupâneşica, mă salută ea, lăsându-mă cu gura căscată, căci nu mă mai numise nimeni aşa.

Vorbea în şoaptă, ceea ce mi-a întărit şi mai mult frica.

— Cuviosul Zăval m-a chemat…

Femeia avea pe creştet un colac alb, de pânzică.

— Din păcate, Cuviosul a trebuit să plece.

Musafira îl ştia bine pe Zăval.

— Niciodată nu pleacă duminica, îmi spuse ea.

O priveam în ochi, dar nu mă gândeam decât la ceea ce era în spatele meu. Pe podeaua roşie, aproape de masă, ciolanele mortului probabil că se făcuseră dreavă.

— Ce treabă ai cu moşicul Zăval?

Faptul că eram din familie o făcu să-şi dea drumul şi-aşa am aflat că femeiuşca asta, cu gură mare, era nevasta bucătarului pe care grecul Costas pusese laba. Bineînţeles, în momentul acela habar n-aveam că există un bucătar. Cât despre Costas – ce să mai zic? Nici atât. Femeia repetă că bărbatu-său era bucătarul domnesc. Nu-mi mai amintesc cum o chema, cu toate c-am mai avut de-a face cu ea şi după aceea. O ascultam cu lampa-n mână, ţinând piciorul în prag. Peste umărul ei îmi ajungeau până-n nas răsuflarea râului şi căldura ştirului uscat din grădină.

— Atuncea, poate-mi dai dumneata, vorbi ea din nou, potrivindu-şi colacul de pe cap.

Încercai s-o amân, dar nevasta bucătarului era foarte hotărâtă.

— Am plătit, coconiţa mea!

— Şi? Ce-o să faci?

— Păi, ce pot să fac?! Nu mai pot decât să mă duc la căpitanul Mârcă, sub pod!

Vocea îi era mai înaltă, iar palma i se lipise în piept.

— Şi ce trebuia să iei de la Cuviosul Zăval?

— Un clondir, coconiţă, anume ăla cu dopul roşu, în formă de nas!

Ochiul femeii ajunsese până la masă, la piciorul căreia Cuviosul îşi dormea somnul de veci. Dacă mă-ntorceam să iau sticla, în timpul scurt cât îmi trebuia să-nchid, cu siguranţă l-ar fi văzut şi pe Cuvios, lucru care în acea clipă mi se părea catastrofic. Două secunde lungi, ochii nevestei se topiră în ochii mei.

Sub un impuls, i-am vârât lampa în nas, rugând-o s-o ţină, şi, profitând de orbirea ei temporară, am înşfăcat sticla, pe care, în clipa următoare, i-o puneam de bunăvoie în braţe. Dopul roşu, acel dop pe care aveam să-l visez, arăta ca o băşică de sânge.

Începutul unei nopţi lungi

Era întâiul mort din familie pe care îl vedeam de-aproape. Nu ştiam ce să fac. O sută de ciocuri ciuguleau din sufletul meu. Dacă n-aş fi pierdut timpul la scamatori, poate că l-aş mai fi prins viu. Am ridicat lampa, aruncând o privire în jur. Lângă cuier zăcea alt mort. Mâna îmi tremura, încât începusem să mă tem c-o să scap lampa. În scurt timp mi-am dat seama că erau două persoane, probabil oamenii lui de casă, o femeie şi-un bărbat, amândoi cu beregata tăiată. Nu puteam nici să ţip. O clipă îmi apăru în minte faţa lui Burchioiu, apoi silueta lui deşirată, iar în urma lui un şir lung de morţi care veneau după mine.

Maxima! Ce-ar fi făcut ea? Încercam să mi-o închipui – învârtindu-se pe lângă morţi, urlând ca să scoată lumea din case. Nu putea să facă nimic fără martori, fără să afle tot cartierul. Nu voiam să mă gândesc la ea, dar gândurile veneau peste mine, scoţând-o din bezna creierului, acoperind cu vocea toate glasurile din jur. O mică fiinţă clocotitoare între namilele care o obligaseră să treacă prin piaţă, pe lângă porţi, îmbrâncită din când în când, abandonată de toată lumea, inclusiv de mine, care în timpul ăsta ieşisem pe uşa din dos. Îmi luasem lumea în cap, în loc să fiu acolo, să fi stat lângă ea până în ultima clipă.

Un plâns încins de apele amintirilor mă doborî lângă moşicul Zăval. Braţul îi părea înţepenit în covor. Degetele erau răsfirate. Muriseră poate în acelaşi timp, el şi Maxima, doi fraţi scoşi din istorie de mâini criminale, lăsându-mi mie toate datoriile lor şi povara vieţuirii cu Sator. Nu mă mai puteam întoarce la Braşov. Nu aveam unde să mă duc. Trebuia să găsesc casa noastră, în care se născuse Maxima şi în care părinţii mei fuseseră seceraţi de ciumă.

Primul lucru pe care îl aveam de făcut era să anunţ moartea moşicului şi să fac ceea ce-ar fi făcut bunica: să mă plâng şi să cer ajutor în jur. Să-l caut pe acel căpitan Mârcă, pe care îl invocase nevasta bucătarului, ori pe alt căpitan ori spătar sau alt om al stăpânirii care ştia mai bine ce era de făcut.

Mahalaua era bine luminată, iar lumea încă se mai mişca pe străzi. La Biserica Dintr-o Zi ardea cliserniţa cu durere. Alergai doi-trei paşi. Oraşul părea liniştit, prinsesem curaj. În Piaţa Lipscani strălucea Agia, pe treptele căreia se vedea silueta unui nefer. Mi-am tras sufletul. Pe ferestrele unui han se revărsau aburi de castane şi de cafea. Un cântecel duios cobora dintr-un pod de casă. Am tras cu ochiul spre arnăut şi mi s-a părut că-mi zâmbeşte. Arăta ca o trompetă de nuntă, împopoţonat cu un cauc samaniu şi c-o tunică înciucurată. Făcându-mi curaj, am luat-o spre el, dar, înainte să apuc să spun ceva, m-a şi luat la întrebări:

— Cu ce treabă la Bucureşti, Măria Ta?

Cuvintele lui m-au lăsat mută. Nici prin cap nu-mi trecuse c-arătam diferit. Poate că boneta bunicului mă dăduse de gol. Nici măria ta nu prevestea ceva bun. Nu ştiam ce să răspund şi mi-am adus aminte că-mi lăsasem paşuşul în geanta de drum. Dacă mă credeţi, şi-acum simt gustul trădării la fel, ca pe-o răsuflare de seară, în care se-amestecă parfum de cafea şi mişcarea metalică a unei uniforme de arnăut. Am închis ochii şi ceva m-a lovit în moalele capului. Nu fizic, ci mai mult din interior. În faţa ochilor pluteau stropi minusculi, iar mintea mea lovită a prins un miros stins, de Consolida regalis. Nişte braţe m-au aruncat într-un scaun şi-au luat-o cu mine la picior, iar nu după mult mi-am dat seama că treceam prin oraş ca statuia, cărată pe sus. Mintea continua să-mi lucreze, în timp ce fiecare muşchi era prizonier într-un timp îngheţat. Cineva îmi suflase în faţă un paralizant uzual. Picioarele îmi atârnau grele, dar puteam să ghicesc botul ghetelor, făcute de Simon Schuster, vecinul nostru din Şchei. Aveau căpută înaltă şi se încheiau cu doi năsturei argintaţi. Cu toată situaţia mea de rahat, m-a strâns teama c-am să rămân fără ele. În cazuri dramatice, oamenii sunt incapabili să-şi imagineze răul cel mai amar. Nici morţii lăsaţi în casă, nici gândul că-i pierdusem pe Maxima şi pe Cuviosul Zăval nu erau apăsări aşa de mari ca posibila pierdere a ghetelor noi.

În cele din urmă, am ajuns la beilicul turcesc, o hardughie păzită de patru rânduri de felinare.

Pazvangiii

În curte era luminat, iar de jur împrejur se ridicau ziduri înalte, ca de cetate.

Unul dintre răpitori îmi rânji în faţă şi aflai cu o arsură pe creier că era omul cu şerpi. Banditul ăsta era atât de talentat, încât ar fi putut să facă orice. Cu toate astea, alesese să ducă cea mai de rahat viaţă din câte putuse s-aleagă. Îl chema Cirtă Vianu. Pe mâna dreaptă purta un fel de mănuşă cu şerpi croiţi dintr-o piele fină şi vopsiţi atât de meşteşugit, încât păreau vii, lucru de care nu mi-am dat seama în noaptea aia în care eram moartă de frică. Mai ales că în curte era şi-o matahală, călare pe-un cal care stătea să moară, cocoşat sub calabalâcul format din oale şi coşuri, legate de şa.

Cirtă îşi întrebă tovarăşul din priviri, iar acesta îi răspunse cu mare înfumurare:

— Nu te uita la grăsan! Ăsta nu e decât o muhaia pe lângă marele Pazvantoglu!

Matahala nu era singură, ci pe lângă el se mai mişcau nişte inşi. Când Cirtă îşi întoarse ochii spre el, grăsanul răspunse:

— Husein Paşa ajunge mâine la Giurgiu cu nişte franţuji.

— De unde ştii?

— De la fiu-său!

Pe Cirtă Vianu îl lovi râsul.

— Care dintre ei? Că are cinci!

— De la ăsta! şopti grăsanul, iar în clipa următoare scoase dintr-unul din coşuri un cap de om, din care se legănau încă venele gâtului. Fusese un bărbat tânăr şi arătos. Ţin minte că într-o ureche se vedea încă urma unui cercel.

După ce surpriza se stinse, Cirtă fâlfâi doi şerpi ai mănuşii, iar capul fu aruncat într-o căldăruşă:

— Puneţi nişte miere peste el, porunci el, ca să se păstreze frumos!

Când intrarăm în clădire, eram sigură că n-o să mai ies vie.

Deşi timpul a stors faptele ca pe nişte cearşafuri scoase la soare, încă mai simt mirosul, încă mai văd perdeluţa de fum. Salonul era păzit de-un perdelegiu.

Când auzi de un martor mut, te gândeşti imediat la un câine. Eu am fost însă în noaptea aceea un astfel de martor, nu la fapte glorioase, ci la un târg, căci am luat parte la cea de-a treia încercare a Caterinei Greceanu. Atunci am aflat cât valora pentru ea bucătarul răpit.

Preţul bucătarului

Un timp am rămas doar cu paznicul de perdea, un turc bătrân şi uscat cum e aşchia. Pe când aşteptam acolo, în nemişcare, apăru o femeie înfăşurată în blănuri, care era Caterina Greceanu. Deşi amorţită până-n gât, mi se păru că simt un parfum. Perdeaua se ridică, iar vocea uşierului sporovoi ceva în turceşte. Prin fanta perdelei se vedea un divan galben, rotunjit pe-o latură, ca o mare bucată de caşcaval, iar în mijloc se ridica un morman de mătăsuri, din care abia mijea faţa maronie a unui turc. Acesta era Ismail Bina Emeni, pe care n-am mai avut cum să-l uit.

— Girin! spuse el c-o voce îmbietoare, căci acest om avea unul dintre cele mai perfide glasuri din câte auzisem până atunci.

Vorbea ca şi cum n-ar fi deschis el gura, ci un omuleţ instalat în gâtul lui, cineva dat pe spate, care scotea cu prudenţă orice cuvânt, încât frazele ieşeau tărăgănate şi stinse, ca măcănitul unor raţe pe moarte. Şi-am să vă spun şi de ce insist. Felul în care vorbeşte un om îţi arată cel mai repede câte parale face. Când cineva tună şi fulgeră, ridicând vocea, înseamnă că i-e frică de se cacă pe el. Omul ăla ştie prea bine cât e de prost şi că se vede de la distanţă. În schimb, cine e puternic nu se oboseşte să trăncănească. Cuvintele ies cu uşurinţă, ca anghilele la plimbare.

Ismail Bina Emeni era îmbrăcat lejer, cu un anteriu înflorat. Nu purta turban, iar pe creştetul căpăţânii lui rase se vedea un mănunchi de păr uns cu ulei. Din când în când trăgea dintr-o narghilea aurie.

— Girin! repetă el, făcându-i semn să intre.

Perdelegiul uită să tragă perdeaua până la capăt, cunoscător, de bună seamă, al stăpânului său, ale cărui fapte le urmărea cu nesaţ.

În lumina salonului, faţa musafirei era, cum se zice, scoasă dintr-un tablou. Era frumoasă. Dacă n-aş fi fost otrăvită cu porcăriile pe care mi le băgaseră pe nas, probabil c-aş fi oftat.

— Bine ai venit, cuconiţa! vorbi Ismail Bina, cu accentul lui de turc get-beget. Singură, aşa, fără ciohodar?

Se aşeză la oarecare distanţă, pe un divănel cu pernă mare, menţionând că şi-a lăsat servitorul afară. Bănuitor, Ismail Bina ridică ochii în tavan:

— Înseamnă că nu e doar bucătarul?! Ai secrete cu mine, nu-i aşa?!

— În primul rând e bucătarul, mărite Ismail! De când Costas mi l-a luat…

Caterina se opri ca şi cum n-ar fi meritat să intre în amănunte şi întrebă cu voce negustorească:

— În cât timp o să-l văd înapoi?

Turcul nu răspunse imediat, dar, când o făcu, vorbele lui umplură toată încăperea:

— Depinde de preţ, domniţă…

— Ai spus 50 de galbeni…

— La 50 de galbeni, îl ai înapoi într-o lună… iar dacă mai pui 15, s-ar putea să fie şi mai puţin…

Glasul ei răsună repezit:

— Nu mai pun. În schimb, vreau să mă scapi de Costas şi să-l aduci pe Ipsilanti pe tron! Un om care-mi ia bucătarul nu merită să fie stăpânul Valahiei!

Cuvintele ei plutiră un timp, făcându-l pe uşier să-şi dea fesul pe ceafă.

Ismail răspunse cu nepăsare:

— Asta face 400 de pungi, pervane mayın!

Caterina căzu pe gânduri. Din salonaşul de la intrare, profilul ei părea făcut din zăpadă.

Ceea ce-a urmat avea să mă răvăşească pentru mult timp. Dacă n-aş fi fost împietrită, oricum nu m-aş fi mişcat.

Vizitatoarea a scos o pungă, susţinând că erau 50 de galbeni, iar Ismail Bina a întins puţin mâna, ca şi cum ar fi fost anchilozat, obligând-o să se ridice şi să vină până la el. Când ajunse aproape, turcul îşi schimbă poziţia. Anteriul i se desfăcu, iar prin despicătură îi ieşi la vedere partea aia, pe care mi-e greu s-o numesc şi pe care abia după mulţi ani am realizat că nici măcar n-o văzusem bine. Dar nu contează ce vezi, ci ceea ce ai în minte, iar pe mine m-a urmărit multă vreme acea ciupercă mai ponosită ca un hrib cenuşiu, nu pentru că s-ar fi ridicat dintre falduri sau ar fi anunţat în vreun fel că avea de gând să se mişte, ci pentru că era ca o zeflemea la adresa pungii cu bani! Cine se aşteaptă ca un astfel de om să se ţină de cuvânt şi să-l aducă pe bucătar? Eu nici într-un caz. Şi mai dădea şi din gură:

— Data viitoare să vii cu ciohodar, domniţa mea!

Turcul rânjea, mie mi se oprise sângele. În schimb, Caterina aruncă o privire spre acea caro impudica şi lăsă punga să cadă. Iar în timp ce se îndrepta spre uşă, fără pic de grabă, îi aminti:

— Să nu uiţi că te-am plătit pentru bucătar, efendi!

În tonul subţire era un fel de bătaie de joc, iar după privire părea să n-aibă cine ştie ce respect pentru turc.

Nu după mult, îmi veni rândul şi mie.

Preţul meu

Cei doi răpitori apărură ca din pământ, iar după buzele unsuroase, era clar că între timp mâncaseră bine.

Cirtă îi spuse ceva în turceşte, iar Ismail Bina îmi aruncă o privire, învăluindu-mă într-o pală de fum. Stăteam nemişcată în scaunul de nuiele, probabil cu boneta căzută pe ceafă. Turcul nu părea mulţumit, totuşi mai avu o-ntrebare, iar omul cu şerpi îmi desfăcu buzele, pentru ca osmanlâul să-mi vadă dinţii. Pe faţă i se citi o mare dezamăgire. Era clar că preţul meu era foarte mic. Vru să spună ceva, dar cuvintele i se încurcară. Aşa se întâmplă cu oricine încearcă să-mi numere dinţii.

Cu un semn ne dădu afară, iar cei doi aproape o luară la fugă. În prostia mea, crezui că mă vor arunca în stradă, însă restul nopţii l-am petrecut într-o magazie cu mere.

Dar înainte de asta, pentru ca umilinţa să fie deplină, nătărăii mă buzunăriră, jefuindu-mă de toate averile. Cutiuţe, şipuri şi alte lucruşoare, fără de care mă consideram moartă, se mutară în buzunarele lor.

— Umbli cu praf de plâns, năşica?! Păi, ce crezi, că noi suntem cumva proşti?!

Tot ce voiam era să-l văd gândac şi să aud cum îmi pocneşte sub talpă.

— Ia te uită câte parale are sasca asta!

— O fi jefuit vreun creştin pe drum.

— Sau poate e vreo fugară…

Un cap de şarpe mi se răsuci pe obraz, făcându-mă să-mi crape fierea în mine.

— Ia uite ce are-n picioare!

Exact de ce-mi fusese frică! Îmi descoperiseră ghetele.

— Astea fac ceva! Şi sunt noi!

Şerposul mă descălţa, iar celălalt număra banii. Acesta avea pe nas nişte ochelari înrămaţi în lemn negru. Arăta înfricoşător, pot să spun.

— Cu galbenii ăştia am putea să ne luăm o trăsură!

— Şi ce dracu’ să facem cu ea?!

— Mai bine nişte femei. Le vindem în profit lui Ismail Bina…

În timp ce jefuitorii mei îşi făceau planuri, îmi încordam mintea, dorindu-mi cu toată forţa să-mi recapăt averea, lucru care, desigur, nu se-ntâmplă, cu toate că pe atunci încrederea mea în Sator era imensă. În întunericul nopţii nu era nimeni de partea mea. Ochii lui Burchioiu mă loviră iarăşi în creier. Eram absolut singură, ultimul suflet al neamului meu.

Plăpândeţea vieţii

Când patrula din Şchei bătea în vreo poartă, tot cartierul o auzea. Aveau nişte bastoane cu cioc metalic, făcute parcă special pentru a lovi plăcuţa cu numărul casei. Mai întâi băteau de câteva ori pentru a atrage atenţia, apoi strigau tare numele vinovatului. Şi-abia după aceea începeau să duduie poarta, lovind toţi, la întrecere, şi continuând să urle din rărunchi, trecând de la nume la motivul pentru care era căutat. Auzisem de multe ori, în special noaptea, dar niciodată nu-mi trecuse prin minte că puteau să bată şi-n poarta noastră. Gărzile oraşului erau pentru nemernici, pentru tâlhari şi pentru omorâtorii de oameni. De-aceea nici măcar n-am deschis ochii la primele lovituri. Poarta noastră avea o streaşină nouă, iar primele bătăi bubuiră ca grindina. Abia după ce numele Maximei fu spus de mai multe ori, sării din pat, speriată de moarte. În antreu dârdâia rufăreasa, iar câteva clipe mai târziu apăru Maxima. Cobora scările, cu picioarele goale, doar în cămaşă.

— Pune-ţi ceva pe tine şi ieşi pe uşa din dos!

— Nici să nu te gândeşti…!

Mă apucă de umeri, privindu-mă cu acei ochi care nu lăsau loc de comentarii:

— Ascultă-mă: nu-ţi uita misiunea! În scurtă vreme braşoveanca pleacă spre Bucureşti, iar tu trebuie neapărat şi cu orice efort să capeţi un loc în căruţă! Am nevoie de tine! Du-te la Cuviosul Zăval, care o să-ţi spună mai departe ce ai de făcut! Iar până acolo ştii…!

Ştiam: nu trebuia să spun nimic despre mine, să nu mă-ntind la palavre cu nimeni. Principala regulă era să nu-mi spun niciodată adevăratul nume. Chiar dacă cineva va dovedi că mi-l ştie, trebuia să neg până-n pânzele albe. Nici moartă nu trebuia să-l spun. Îmbrăcămintea să-mi fie modestă. Ochii plecaţi. Nu râdem! Niciodată nu-ţi arăţi dinţii! Surâzi. Nu zâmbeşti şi nu hăhăi! Doar ochii se bucură. Şi, bineînţeles – să nu mă abat de la drum!

Cineva îmi pusese deja în mână taşca. În poartă urlau gărzile, iar eu mă încălţam tremurând. Prin vecini se aprinseseră lămpile.

Banii erau deja puşi în talpa ghetelor, cusuţi în căptuşeala vestei, în diverse obiecte din geanta de drum. În buzunar trebuia să ţin numai mărunţişul. Rochia galbenă era ticsită de lucruri trebuincioase.

— Şi nu uita, Pâtco! Să te foloseşti de Sator când ţi-o fi greu!

Acestea au fost ultimele cuvinte. Era încă desculţă lângă piciorul scării. N-am sărutat-o. Nu ne-am luat rămas-bun. Am auzit cum se deschidea poarta, dar am continuat să alerg spre uşa din dos. Din grădină am văzut cum o îmbrânceau în stradă. Erau trei uniforme, trei guri sparte. Am deschis poarta. Lacrimile îmi curgeau pe obraz. Până în capătul străzii am alergat.

Şi primul lucru din noua mea viaţă a fost să mă abat de la drum. Şi nu doar o dată. Mai conta? În câteva ceasuri îmi pierdusem familia, misiunea şi chiar viaţa, atât cât mai valora ea.

Meşteşugul ponegririi

Spre ziuă începui să-mi simt degetele. În gât îmi urca amăreala. Primul lucru care mi-a răsărit în minte a fost faţa încremenită a Cuviosului Zăval, inimioara tatuată, cuţitul înfipt sub bărbie. Multă vreme mi-a stat în creier, chiar şi apoi, la luni de zile, mă trezeam dimineaţa cu acea faţă ofilită, care nu mai era faţa lui.

Ca la orice han, curtea beilicului mişuna de lume, mai ales de pregătiri pentru drum, căci Ismail Bina Emeni urma să plece spre Giurgiu cu un convoi de căruţe, păzite de arnăuţi înarmaţi. Îşi făcea drumul lunar spre Husein Küçük, zis şi Căpitan-Paşa, de care nu depindea numai slujba lui Ismail, ci toată bunăstarea Valahiei. Cum era de-nţeles, nu putea să plece cu mâna la spate, ci încărcat cu daruri şi mici atenţii, printre care şi-o căruţă cu nişte femei.

Îmi cam pierdusem curajul, dar nu eram dintre cei care aşteaptă să moară. Îmi rămăsese un strop de pulbere neagră, păstrată întotdeauna în nodul şalului, deşi nu puteam să fac mare lucru cu ea. Un arnăut m-a scos în curte, sub soarele dimineţii. Era gălăgie, căci slugile alergau după treburi. Ismail Bina se pregătea să urce într-o trăsurică de stradă, din care cauză porţile beilicului se deschiseră, iar mie mi se păru un moment bun. Dacă aş fi avut măcar un flaconaş de aqua phosphori, aş fi dat foc la ceva, dar aşa – nu-mi rămânea decât fuga. Când arnăutul se depărtă puţin, mă aruncai orbeşte în faţă, alergând cu efort, căci în viaţa mea nu umblasem desculţă. Picioarele îmi erau amorţite. Lumea se dădea la o parte, iar curând îmi făcusem loc spre poartă. Nu-mi rămânea decât să mă ascund undeva şi în momentul acela o grămadă de coşuri mi se păru cel mai potrivit loc. Aproape scăpasem. Eram în stradă. Deznodai şalul şi scosei pulberea, însă o mână mi se înfipse în ceafă şi nu mult după aia stăteam în faţa trăsurii, ruptă, ca nalba.

Ismail Bina mă privea cu reproş, iar ţărănoiul de ciohodar mă strângea cu unghiile înfipte în carne. Mi-aduc aminte că Ismail avea un turban alb, de un alb ca zăpada, iar între cutele lui sclipea un granat. Amintindu-mi-l acum, îmi dau seama că era un bărbat cu mult farmec, dar pe atunci altele erau pentru mine măsurile frumuseţii! Omul trase un fum din ciubuc, iar apoi fumul alburiu, care se plimbase prin carnea lui, îmi umplu ochii de lacrimi. Turcul nu părea supărat. Mă întrebă cu blândeţe de ce fugisem, ce-mi lipsise mie până atunci. Trebuie să recunosc că vorbele lui aproape mă ruşinară. Îmi trecu prin minte că poate nici nu ştia că fusesem răpită. Poate că-şi închipuia că cei doi nemernici mă cumpăraseră de la piaţă. Nici n-aveam vreun răspuns pregătit. Iar, în afară de asta, abia respiram din cauza mâinii care mă strângea fără milă.

Lumea făcuse cerc în jurul nostru, iar Ismail, simţind că mulţimea aştepta ceva de la el, întinse spre mine un deget înmănuşat şi-mi întoarse buza pe dos, holbându-se cu mulţumire la cei din jur:

— Aha, tu eşti aia de azi-noapte! Urâtele sunt mereu pline de mofturi! Ia uitaţi-vă ce mistreaţă avem aici!

Râsetele din jur îi dădură apă la moară. Nimeni până atunci nu mă ponegrise aşa. Nimeni nu mă rănise atât de rău. Şi mai era şi pielea mănuşii, care-mi rămăsese pe buze. Lumea din jur părea să-l aprobe.

Îmi venea să intru în pământ şi să nu mă mai întorc niciodată. Însă umilinţa mă pusese pe jar, iar dintre toţi sprijinitorii pe care-i avusesem, chipul magistrului Iulian ieşi alb, aducându-mi în minte una dintre învăţăturile lui şi, întărită, urlai din toţi rărunchii, scoţând sunetele din fundul stomacului şi chiar din maţele încolăcite de foame:

— Ismail Bina Emeni!

Când strigi pe cineva într-o mulţime dementă, care ea însăşi rage, există o singură regulă: să crezi cu adevărat  că tu eşti singurul vorbitor. Prin urmare, lăsai cuvintele să curgă fără grabă, iar după o pauză repetai numele cu un ton mai înalt, ca să-l fac să m-asculte. Nu aveam nimic să-i spun, ci voiam să-l fac să se uite la mine, ca să-i arăt dinţii, căci, deşi îmi deschisese gura, continua să privească spre lumea din jur. În acest timp, un glas răsunător se revărsă peste piaţă:

Ismail Bina în drum spre Vidin

Şi-a vândut şalvarii pe-o sticlă de vin.

Uitând de Allah şi de-al său proroc,

A tras la măsea, îmbătându-se ca un porc!

Iar acum, din toată lumea din jur,

Numai Ismail Bina are o faţă de cur.

Lumea foşni şi un râs mare urcă spre cer. Mulţi ştiau cântecul, pe care un glas de băiat îl făcuse să răsune pe toată strada. Unii îi ţinură imediat hangul. Vocea trecea pe lângă trăsură ca o coardă de ţambal.

Pe faţa lui Ismail Bina se furişă o nelinişte. În sfârşit îmi privise dinţii şi nu mai nimerea cuvintele. Lumea se strânse şi mai mult în jurul nostru, ceea ce îl cam alarmă. Valurile de fum urcau din ciubucul lui direct spre ochii mei, loviţi de usturime, ceea ce mă făcu să-i zâmbesc fără milă, ignorând toate sfaturile Maximei. Pe gura turcului ieşi o bolboroseală, căci nu e nimeni care să mai poată vorbi omeneşte după ce-mi vede dinţii. Unii încurcă frazele, alţii uită cuvintele, iar cei mai tâmpiţi spun vorbe care nu există în nicio limbă. În momentul acesta de bâlbâială, din spate se ridică un urlet, iar ciohodarul slăbi mâna. Câţiva oameni se îmbrânciră spre noi, iar eu prinsei momentul şi, mizând pe faptul că nu aveam să mă mai întâlnesc cu el vreodată, dintr-o zvâcnitură scuturai pulberea în ciubucul lui Bina. Profitând de scânteile care împroşcau lumea şi de buluceala care se crease, alergai întins către o căruţă care se îndrepta cu viteză spre pod.

Olarii şi vrăjitoarea

Căruţaşii habar n-aveau ce este cu mine, dar, văzându-mă agăţată de căruţă, îmi întinseră o mână, întrebându-mă dacă vreau s-ajung în mahalaua Olari, unde mergeau ei. Oricum n-aveau chef de întrebări, pentru că i-am găsit deja în mijlocul unei discuţii aprinse. Povesteau despre Mâţa Vinerii, făcându-mi în curând părul giurgiu de spaimă. Vrăjitoarea care venise să mănânce fericirile Bucureştiului urma să fie prinsă şi spânzurată.

— Nu cred să mai apuce sfârşitul săptămânii! zicea un om ştirb. Pe capul ei s-a citit blestem în toate bisericile!

Acest argument mă făcu să zâmbesc, iar omul observă.

— Nu râde! Când a fost omorât jimblarul de la Obor, Prea Înaltul a citit o singură carte! Înţelegi? Una singură! Iar două ceasuri mai târziu l-au şi prins pe omorâtor!

Ce puteam să mai zic?! Scamatorii nu erau decât unii din lungul şir de profeţi. Portretul vrăjitoarei se afla în Biserica mahalalei Olari, ceea ce îmi umplu sângele de mici săgeţi cu venin.

— Dacă n-o omoară într-o vineri e degeaba, pentru că poate să învieze!

— Cică vinerea s-ar preface în mâţă şi-ar intra în altar.

— Bucătarul domnesc vinde o licoare ce te apără de orice vrăji!

Oamenii opriră căruţa în dreptul bisericii, îndemnându-mă să văd vrăjitoarea.

În tindă era pictat Infernul, în mijlocul căruia se perpelea la foc oala cu smoală, din care ieşea, distrus de durere, capul unei femei: o babă holbată, cu urechi pleoştite, de câine. În dreptul ei scria cu litere chirilice, atât de ordonat, că până şi eu puteam să înţeleg cele două cuvinte: Mâţa Vinerii.

Când am plecat de-acolo, mi-am dat seama că-mi pierdusem boneta, iar şalul mi-era aproape desfăcut. Pelerina se făcuse ca o cârpă de vase, picioarele îmi erau roşii. Şi toate astea după prima noapte de când rămăsesem singură-n lume. O noapte îmi fusese de-ajuns ca să aflu răutăţile vieţii.

Prin minte îmi trecea acest gând când mi se păru că m-ajunge un suflu. Simţeam chemarea, auzeam foşnetul. În mişcarea oraşului se răsuceau răsuflarea şi glasul Maximei. O durere de moarte mă lovi drept în piept.

Maxima Tutilina

Maxima îmi fusese şi mamă, şi tată. Fără ea n-aş fi fost nimic. Ea m-a dus la şcoala lui Iulian şi mi-a deschis ochii spre viaţă. Tot ceea ce mi-a zis s-a dovedit just. Avea felul ei de a-mi spune diverse lucruri de care mă îndoiam pe loc, dar care, întărite de timp, deveniseră pietre de temelie.

— Dragostea dispreţuită, îmi spunea, se întoarce împotriva ta, ca ghiuleaua!

Cum puteai s-o crezi?! Mai ales că pe-atunci mă îndoiam de orice.

Era mărunţică şi atât de agilă, încât nu mă puteam ţine de ea. Îmi spunea asemenea lucruri în timp ce alerga prin grădină ori printre rândurile de mei. Iubirea dispreţuită te omoară! Ce-am mai râs! Şi râsul ăla aproape că ne-a ucis. Pe-amândouă.

Burchioiu trăia pe strada noastră şi era cum nu se poate de binevoitor cu toată lumea, ştiam asta, dar nu suportam să-l văd nici măcar de la mare distanţă. Era nesuferit, ca o capră care vrea să-ţi mănânce basmaua. Ce faci când cineva nu-ţi place, chiar aşa, fără niciun motiv? Te foieşti, lăsându-te când pe-un picior, când pe altul. Te prefaci că-l asculţi. Te prefaci grăbit şi chemat de treburi. Aşa fac oamenii. Cei mai mulţi. Nici nu-ţi vine să stai, dar nici nu-ţi vine să-i spui verde-n faţă. Asta am aflat-o cu timpul, căci pe vremea aia, când nu-mi plăcea cineva, mă şi repezeam să-mi exprim sentimentele.

Nici nu mai ştiu bine cum îl vedeam. Dar nu-mi plăcea. Mă sorbea din ochi şi toată iubirea asta desconsiderată nu aştepta decât să mă facă terci. Acum sau peste ani eram condamnată. Ajunsesem că nu mai ieşeam din casă de frică să nu mă-ntâlnesc cu Burchioiu. Şi, văzându-mi tot drumul vieţii ocupat de faţa lui bleagă, începusem să mă gândesc încă de pe atunci la tot felul de rezolvări, unele mai sângeroase ca altele.

Maxima îmi zicea Pâtca sau Pâtculiţa – nici astăzi nu ştiu dacă-nseamnă ceva, pentru că de câte ori o-ntrebam îmi răspundea că numele ăsta e pentru cineva exact cum sunt eu. Cu toată dragostea pe care mi-o purta, aveam uneori impresia că mă şi dispreţuia niţeluş.

— Ehe, Pâtco, Pâtco! Trebuie să caşti urechea la oameni, pentru că tot viitorul tău depinde de ei!

De câte ori mă sfătuia cu ceva, i se umpleau ochii de-o milă pe care-o mai resimt şi-acum.

Maxima era stăpâna meiului. O chema Maxima Tutilina, în cinstea zeiţei fără templu, nume pe care-l moştenise, căci toate numele satorinilor au fost hotărâte de mult, înainte de naşterea Maximei ori a altora.

Ştia rostul seminţelor şi-al fiecărui fir de pământ. Iar asta nu era tot. În amintirile mele, ea trăieşte ca singurul om în stare să ducă la bun sfârşit orice-ncepea. Putea să mute orice lucru din loc şi nu vorbesc doar de plante, care erau la degetul ei mic. Uneori stăteam cu ea de vorbă şi din senin apărea cineva, un străin care pentru câteva clipe se aşeza pe divan, de unde dispărea tot aşa cum venise. Prin salon trecea, mai ales noaptea, câte o lumânare aprinsă ori plutea un şal, făcând valuri. Maxima citea visele, făcea elixire şi alifii, iar mie îmi lua întotdeauna durerea de cap cu două cuvinte, care, chiar dacă le mai ţin minte şi-acum, nu-mi mai sunt de niciun folos. În serile de vară scria pe poarta casei Laco Fulvus şi oricine încerca să intre, căci mai veneau vânzători nepoftiţi ori câte vreun vecin fără treabă, se speria de moarte de stafia unei matahale de câine. Miezul zilei era al meu. Îmi băgase în cap că voi fi un fel de paznică a amiezilor.

— Când o să fii mare, îmi spunea, o să poţi să chemi somnul. Mai ales când soarele începe să tremure, în cel mai înalt punct.

Şi mă punea să mă uit în ochii vreunui amărât dintre cei care mai mult picotesc decât să trăiască, până când îl lua somnul, unul greu, cu vise care îl făceau să geamă sau să tresară.

— Încălzeşte-i mintea, Pâtco, mă îndemna ea, şi cască bine ochii, pentru că prin omul ăsta se plimbă tot alaiul lui Sator: melcii de fum, spiriduşii care zburdă primăvara prin pruni şi alte duhuri, între care Lima, pe care n-o vede nimeni, fiindcă e între lucruri, pe hotarul de nedibuit cu ochiul de om.

Uneori vorbea ore în şir, până începeam să văd ce voia ea. Iar seara intram în casă, unde ne împopoţonam cu mărgele şi voaluri, ca să speriem spiritele aciuate în oglinzi ori prin apele geamurilor, în sticlele cu otrăvuri şi în flăcăruia focului care nu se stingea niciodată în casa noastră. Maxima avea flude, rochii şi găteluri ca nimeni. Cum se mai aranja! Nu ieşea din casă fără scufa de mărgăritărel, pe care-o fixa cu un saric mai subţire decât pânza păianjenului. Iar de sub el ieşea părul, împletit în douăsprezece cozi. Uneori alerga noaptea prin mei, înfigând averrunci şi alte semne pentru a-l păcăli pe Sator, dar mai ales pentru a-mi arăta mie câte căi de supravieţuire există.

Cea mai mare parte a timpului se ducea cu dăscălirea mea, ca să-mi deschidă mintea, să pot să-mi ţin rangul pentru care credea că fusesem făcută.

— Să ţii minte, Pâtculiţo, toată puterea ta e în dinţi! Aşa strâmbi cum îi vezi, în ei se află forţa neamului nostru! Înverşunarea lor ne arată că trebuie să scăpăm de porunci! Căci ce este un om care face ce spune altul? Un sclav! Pe care nu merită nici să-l scuipi!

Mă uitam în oglindă şi-mi creştea inima. Multă vreme m-am mândrit cu dinţii mei strâmbi, de care se speriase Ismail Bina!

Maxima îmi făcuse planuri pentru tot restul vieţii, încât, dacă s-ar fi-ntâmplat s-adorm şi să mă trezesc peste 10 ani, ştiam precis ce-aveam de făcut.

— Când n-oi mai fi, îmi spunea, să iei drumul spre casele noastre din strada Murta, la Bucureşti, nişte case ascunse în desimea oraşului, unde ni sunt averile – cufere închise cu chingi de argint! O să găseşti acolo rochii ţesute din păr de sfârleţ, mărgele cântătoare, pene de florinzi fermecaţi şi cărţi, între care şi cartea ta, care-ţi va deschide în sfârşit ochii. Tot acolo sunt scrise şi numele tuturor satorinilor. Ehe, se umfla ea în pene, alta va fi viaţa, la care nici nu visezi în momentul ăsta! Dar ţine minte! Mai întâi şi mai întâi trebuie să-l găseşti pe Cuviosul Zăval, care este singurul în măsură să-ţi arate intrarea în vechile case!

Ca şi cum cine ştie ce filozofie ar fi fost să dai de-o adresă! Nimerise orbul Brăila, d-apăi eu, care pe vremea aia îi vedeam pe toţi mai proşti decât mine. Mai ales după ce intrasem pe mâna maestrului Iulian! Ani la rând auzisem cuvintele astea şi ştiam bine ce am de făcut. Chiar dac-aş fi plecat legată la ochi, şi tot aş fi găsit prăvălia moşicului. Atâta doar că ajunsesem târziu. Zăval era mort şi toate sfaturile Maximei Tutilina se spulberaseră fără folos. Ea însăşi plutea la ora asta pe deasupra Braşovului, fără ca eu să-mi fi împlinit vreuna dintre misiunile sacre, pentru care crezuse că m-am născut.

M-am întors încă o dată spre biserică, în tinda căreia zgripţuroaica ardea în flăcări, şi-am aşteptat până lacrimile mi s-au uscat pe obraz.

Nu-mi rămânea nicio glorie, niciun vis. Doar legenda unei baborniţe.

Căci Mâţa Vinerii, vrăjitoarea vânată, eram chiar eu.

Astăzi

Amintirile astea erau moarte sau ar fi fost dacă astăzi n-ar fi apărut austriacul.

Când te-aştepţi mai puţin, vine o dimineaţă ca asta, care îţi răscoleşte trecutul. Amintirile sunt nişte molii ascunse în haine. Trăieşti cu ele fără să le vezi, fără să ştii uneori c-ar fi acolo. Până într-o zi, când, întâmplător, atingi ceva. Poate există o forţă universală, care pune în mişcare un cufăr de blănuri tocate de fluturi. Impetu magis sau doar printr-o greşeală.

Scrisoarea era decolorată, iar scrisul parţial şters. Am rupt sigiliul, am despăturit hârtia. Cuvintele se alungeau ca bărcile, scrise cu cerneală subţire, apoasă. Nu scria mult, ci atât cât să mă facă să plâng. Pe fereastră se vedea încă silueta poştaşului. Mi-ar fi plăcut să răspund pe larg, să-i scriu multe pagini, dar ar fi fost o pierdere mare de timp. Mi-am căutat ghetele, aproape c-am smuls pelerina de pe cuier. Pe vremuri nu renunţam la trăsură nici până în Piaţa Lipscani, însă de câţiva ani nu pierd niciun prilej s-o iau la pas, uneori târşâindu-mi picioarele ca acum. Este unul dintre acele lucruri care mă fac să mă simt ca în copilărie.

Pe la Podul Caragea zăresc o perdea veche, care este de fapt Ogaru. De când îl ştiu are aceeaşi sutană. Mă opresc şi-i spun cele câteva cuvinte pe care le schimbăm întotdeauna, despre donaţii şi slujbe, iar la final îl invit la o dulceaţă, formal, evident, iar el îmi mulţumeşte la fel. Are ceva de om cătrănit, ceea ce mă face întotdeauna să mă gândesc la el ca la o muscă. Nu ştiu de ce, dintre toate vietăţile lumii, numai pe muscă nu pot s-o văd veselă, de exemplu, râzând cu gura până la urechi. O muscă e de fapt ca un cap de popă apăsat de potcap. Pitit sub tivul de mătase. Încruntat. Cu nasul îngust. O muscă de genul ăsta este Ogaru.

Continui să merg gândindu-mă ce să scriu. O să intru în Poşta Austriacă, o să salut, zâmbind discret, fără să-mi arăt dinţii. Funcţionarii au uniforme de un alb murdar, spre maro. Cine o fi ales o culoare ca asta, care te şterge de pe suprafaţa pământului? Ca şi cum de uniformele lor nu pot să trăiesc! Singura realitate care contează e telegrama. Ceva scurt. Şase, până în zece cuvinte. Şi numele. Poate c-ar trebui să scriu ceva mai personal, o dulcegărie, o vorbă frumoasă. Dar dacă înţelege greşit? Poate c-ar fi bine să fac o glumă.

Ajung în Piaţa Lipscani, unde de curând s-a ridicat un fel de scenă de karaghiozi. Deasupra fâlfâie pânza cu portretul unui zburlit şi, cu litere roşii, se vede scrisul care mă opreşte pe loc: Papugiu dă Bucuresci. Cât de mult s-a schimbat lumea! Când mă gândesc la prima mea noapte, la păpuşarii de-atunci, mă loveşte mila, mă atinge regretul. Arunc ochii în jur şi nici nu ştiu de unde să-ncep ca să povestesc cum era altădată. Aici, unde e acum scena asta, l-am văzut pentru prima oară pe bucătar.

Întâlnirea cu bucătarul

Unul dintre principiile neamului nostru era să nu ne plângem de milă. Maxima se topise în faldurile unei lumi nevăzute, iar mie îmi rămâneau de făcut multe lucruri. Pentru început – să scap de cei trei morţi din casa moşicului meu. Cu aceste gânduri în minte am ajuns la Piaţa Lipscani. În mijlocul zilei, oraşul fierbea. Lumea se ţinea landră după un ţigănuş împopoţonat cu o ipingea de un verde puternic. Era grav şi încrezător, ca şi cum ar fi fost cel puţin aprod de palat. Mergea drept, oprind din când în când câte-un negustor de stradă, ca să-şi arunce ochiul în coşul său. Târgoveţii strigau după el, arătându-l cu degetul ori oprindu-se să-l admire:

— Silică! Ce faci, Silică!

Vocile lor prietenoase n-aveau niciun efect asupra piticului, despre care, ca să nu folosesc prea multe cuvinte, o să spun doar că era încrezut. Purta un potcap galben, de mătăsică, foarte uzat, ornamentat în dreptul urechii cu un clopoţel de aramă. Acesta era bucătarul pentru care Greceanca îi dăduse lui Bina 50 de galbeni şi pentru care era în stare să cumpere alt principe, cu 400 de pungi!

Mărturisesc că din capul locului mi-a făcut o impresie proastă. Deşi am scris şi-am şters de mai multe ori, până la urmă trebuie să pomenesc mutra acră pe care a aruncat-o picioarelor mele desculţe. Cine se uită cu dispreţ la omul sărac? Cine îşi umflă botul fără respect în faţa unui golan? De obicei, bogatul nu-şi pierde timpul cu astfel de amănunte, în schimb, când întâlneşti un sărăntoc cu nasul pe sus, cel mai bine e să te fereşti ca de-un câine. Mai devreme sau mai târziu o să-şi înfigă dinţii în tine numai pentru că poate.

Din susul străzii au apărut lăutarii, cu veştile târgului, între care cei mai demni de crezare erau ţiganii lui Văcărescu. Atunci i-am văzut prima oară. Mai ales pe gurist mi-l aduc aminte, căci avea capul înfăşurat într-o batistă de mătase, de sub care cădeau pletele până la brâu. Şi-aveai ce să vezi, căci arăta ca o prăvălie de mimilingiu. Pe fiecare şuviţă de păr zdrăngăneau podoabe de tablă, oase sculptate, mărgele, bănuţi şi alte zorzoane. Cântecul umplu strada, făcându-mă să-l ascult cu gura căscată:

Grecul e lihnit de foame,

S-a hrănit numai cu poame.

Iar Silică ia ce-i bun

De la Costică morun

Şi de la Onu dovleac

Şi semincioare de mac!

Lăutarii lui Văcărescu erau aşteptaţi peste tot, căci niciodată nu înfloreau faptele. Zilnic cântau, anunţând ce se gătise la Palat şi aşa mai aflau şi amărâţii ce băga în el pretenţiosul Costas. După lăutari se ţineau o sumă de gură-cască ori se lipeau profitorii, ca să ştie lumea şi despre ei, strigând tot felul de prostioare, cum ar fi Cumpără de la Taloi/ Dai un ban în loc de doi! Aceşti chilipirgii întrerupeau de multe ori cursul cântecului, ridicând vocile mai sus decât ale lăutarilor, ceea ce stârnea o mare hărmălaie, căci multă lume supărată arunca în ei cu te miri ce ori îi huiduia, întârziind cele mai însemnate noutăţi.

Vestea-veştilor era Silică, pe care lăutarii îl numeau „bucătarul răpit”, deşi, după felul şmecher în care bătea piaţa, părea să-l doară în turul şalvarilor. Devenit eroul din cântecul lăutarilor, părea un fel de giuvaier boieresc.

Tot ascultând clevetelile, damful nopţii trecute începu să se îndepărteze. Abia acum mă bucuram pe deplin că scăpasem de Ismail Bina, chiar dacă asta însemna că muriseră şi speranţele Caterinei de a-şi recupera bucătarul! După mine, nici nu merita. Judecându-l după faţă, nici nu credeam c-ar fi fost chiar aşa de bun la gătit. Cum putea un neam prost ca el să valoreze 50 de galbeni? Iar ca s-o spun pe cea dreaptă, mai era şi ţigan, iar dintre toate seminţiile lumii, de ţigani trebuia să mă feresc neapărat. Nu-mi spusese mie Maxima să am grijă?! Să nu vorbesc cu ţiganii, ale căror vorbe sunt înşelătoare ca vântul. Să nu mănânc din mâna lor, c-o să uit cum mă cheamă. Să nu-i las să mă privească în ochi. Mai ales asta! Dar despre ochii de ţigan ştie toată lumea: pot să te-nnebunească şi să te transforme în ce vor ei!

După ce bucătarul o luă spre Palat, mulţimea se risipi.

Vecinul nostru, Burcu

În casa Cuviosului Zăval lucrurile păreau neschimbate. Sângele se închegase, iar mirosul morţii se întărea discret cu hârţogăraia şi cu aroma de cinnamomum, presărat pe la colţuri ca să-l amăgească pe Sator. Un iz de sulf venea prin podele, ceea ce mă făcea să cred că în pivniţă era instalat un laboratorium cu secretele moşicului meu.

Cei trei morţi erau cum îi lăsasem. Oare cât le trebuia să se descompună? Câteva schelete îmi trecură prin minte şi, odată cu ele, poveştile cu cimitire şi stafii, iar de-aici până la Burchioiu nu mai era decât foarte puţin. Gândul la el se făcuse o viperă, iar dintre toate amintirile mă bântuia o zi dintre cele mai tihnite, când Maxima povestea în modul ei care te făcea să vezi tot ce spune. Printre primele poveşti pe care mi le-a spus era cea cu gemenele, ascultată de-atâtea ori, încât o ştiam pe de rost. Învăţasem până şi inflexiunile vocii, pauzele şi exclamaţiile care subliniau fiecare progres, fiecare înfrângere. De altfel, se ştie că dulceaţa poveştii este dată de felul în care se deschide o gură. Una este să auzi că gemenele au fost despărţite de răutatea lumii şi cu totul alta s-o auzi pe Maxima povestind cum Rozica a dat peste Delicatul Anatol, care se hrănea dimineaţa cu salată de pleoape, luate de la ochişorii celor mai frumoase femei! Iar eu avusesem norocul să ascult Povestea gemenelor spusă de Maxima. Pe scurt, era vorba despre legăturile misterioase dintre gemeni, care pot să treacă unul într-altul. Rozica este salvată de sora ei geamănă, care, simţind-o în mare pericol, călătorise până la ea, până în mintea ei, ca s-o ajute să scape. Iar într-o zi, pe când îmi povestea, ca de obicei, ne-a bătut Burchioiu în poartă.

Poate că nu era un om rău. Poate că Maxima avusese dreptate. Cineva respins şi lăsat la o parte se alterează uneori într-atâta, încât îşi poate rătăci drumul, încurcând vieţile a sute de inşi pe care nici măcar nu-i cunoaşte. A intrat în casă, s-a aşezat pe banchetul de nuc. Era înalt, iar spatele i se arcuise. Îl vedeam în lumină, ca pe-o seceră gata să se topească. Pe divanul din salon, Maxima ciripea între perne. Era veselă.

— Haide, Frau Masi, şi-a subţiat el glasul, ghiceşte-mi şi mie în bobi, că numai dumneata ţii la mine, fie-ţi milă şi spune-mi şi mie ce m-aşteaptă pe lumea asta!

Maxima, căreia Burchioiu îi spunea în mod curent Masima, îl privea plină de zâmbete, cum era ea cu acest băiat, pe care eu îl socoteam nătărău, încercând să-i îmblânzească sufletul şi să-i cureţe mintea:

— Şi ce-ai vrea tu, Burcule, să ştii? Ce te frământă pe tine?

— De exemplu, dacă mă-nsor, frau.

Avea nişte ochi pe cât de vioi, pe atât de sfioşi, care nu întârziau niciodată pe faţa cuiva, ci păreau să culeagă răbdători toate bunătăţile lumii.

— Poţi să stai fără grijă în privinţa asta! Se găseşte ea o fată, poate nu acum, dar în doi-trei ani cu siguranţă o să fii însurat!

M-am strecurat afară şi nu ştiu ce i-o mai fi spus, dar câteva minute mai târziu l-am văzut îndepărtându-se, trecând bucuros pe alee, spre poartă. Era înalt şi un pic aplecat, iar pe cap purta tot felul de pălărioare care arătau ca şi cum i-ar fi rămas mici. După felul în care ţopăia, se vedea că îl bucuraseră cuvintele Maximei. Însă veselia unui tont nu aduce neapărat şi liniştea lumii.

În Şchei tocmai începuse o nebunie întreagă. Cum se auzea că cineva ar umbla cu vrăji, imediat era spânzurat ori chiar ars. Erau tot felul de tâmpiţi care nu făceau decât să reclame. Nu demult, Borbara Oros se plânsese că vecinii ei, familia Lăcătuş, o transformaseră în broască şi că timp de câteva ceasuri fusese nevoită să stea aşa! Deşi puţini credeau o astfel de bazaconie, soţii Lăcătuş fuseseră spânzuraţi lângă Walachisches Tor. Prin vară se mai făcuse vâlvă cu nişte oameni arşi de vii, anume o femeie care tălmăcea visele şi moş Costan, bănuit că era strigoi.

Davagiii se înmulţiseră, prinzând boală în special pe străini. Lumea din cartier ne privea cam chiorâş, iar eu eram convinsă că Burchioiu, fiind printre puţinii care ne călcau pragul, trăncănise pe la răspântii, lucru de care Maxima se îndoia categoric.

Sator părea stins. Într-o dimineaţă, cineva aruncă o piatră în geamul de la verandă. La un moment dat ne gândisem să punem caii la trăsură, însă strada era păzită şi toţi ochii pe noi. Anii petrecuţi la Braşov, nici mulţi, nici puţini, nu mai aveau valoare. Maxima nu era decât o venetică din Bucureşti.

Iar în dimineaţa în care ne bătuseră trabanţii în poartă auzisem şi eu, ca tot cartierul, că Burchioiu era, într-adevăr, cel care se plânsese de Maxima.

Aducându-mi aminte toate acestea, care nici măcar nu erau vechi, mă cuprinseră deznădejdea şi plânsul.

Prin fereastra prăvăliei vedeam cum se înmulţeau umbrele muşteriilor, cum încercau uşa. Trebuia să fac ceva cu morţii, care acum erau morţii mei.

Misterul dopului roşu

În niciun caz nu puteam să merg din nou la Agie şi să dau nas în nas cu arnăutul care mă dăduse pe mâna celor doi răpitori. Îmi era clar că fusese înţeles cu ei. Cu mult mai târziu aveam să aflu că cineva ca mine n-avea ce să caute noaptea pe străzi. Dar atunci eram convinsă că de vină erau numai hainele mele, fiindcă mă arătaseră străină de loc. Trebuia să caut ceva mai puţin săritor în ochi, iar un anteriu dungat mi se păru cel mai potrivit. Înfăşurată în el, cu părul pieptănat şi strâns într-o eşarfă, aş fi putut să cer ajutor în biserica de lângă prăvălie.

Dar dacă ar fi crezut că i-am ucis eu?! Un păduche de gheaţă îmi numără în viteză vertebrele. În plus, nici nu era sigur că moşicul Zăval avea relaţii bune cu popa. Fiind fratele Maximei, cu siguranţă nici el nu se omora cu bisericile.

Salonul cu morţii era un fel de bazar, în care moşicul adunase atâtea lucruri, încât cu greu puteam să bănuiesc ascunzişurile, normale în orice casă de om. De pildă, n-avea niciun dulap în perete! Ceea ce era de neînţeles. Cine a mai pomenit casă fără dulap îngropat?! Oricine are măcar unul pentru mirodenii şi unul pentru hârtii. Iar în fiecare dintre ele sunt măcar vreo câteva sertare camuflate, chichiţe cu buton, policioare cu pliuri şi câte altele, în care lumea îşi ţine banii şi bijuteriile, mai abitir decât în cufere sau în sertare de masă. Numai moşicul n-avea niciun astfel de dulap. Numai rafturi la vedere şi sertare de masă, câteva cufere, şi acelea descuiate, ca şi cum n-ar fi avut nimic de ascuns.

Am luat la mână flaconaşele de pe policioare, punând în buzunare câte ceva, căci rămăsesem cu ele goale. Un stativ întreg era numai cu licoare de zârnă. Probabil că pusese gând rău unor burţi. Apoi dădui şi de-o casetă cu ceva bani, câţiva taleri şi doi galbeni ciuntiţi. Printre obiectele de pe masă se vedea un cauciuc indian. Probabil că ştersese ceva. Într-un registru mare, scrisul lui părea proaspăt. Se distingeau încă urmele cernelii pe care-o ştersese. Era o listă de cumpărături care cuprindea cu precădere ceşti şi batistuţe de mătase, mănuşi, panglici în dreptul cărora notase şi numele celui care făcuse comanda.

Pe pagina următoare scria clar, cu literă latinească: Clondirul cu dop roşu în formă de nas.

Cuvintele erau subliniate cu două linii. Un moment m-am gândit la dopul rotunjit îndepărtându-se pe străzi, dosit în fustele nevestei de bucătar. Apoi am citit mai departe, căci dedesubt urma explicaţia care îmi făcea ceafa arici. În sticlă era otravă. Zăval notase amănunţit tot procesul: În jurul gurii ies toate răutăţile acelui om, încât, după moarte, va arăta ca o girafă de Arabia! Cum putridis dentibus.

Nu suna bine. Oameni desfiguraţi, dinţi risipiţi pe podele. Cât de nechibzuit scăpasem de sticlă! Ce uşurată fusesem, în timp ce nevasta bucătarului dispărea! Poate că cineva se şi dusese pe lumea cealaltă. Era imposibil ca moşicul Zăval să fi preparat otrava pentru acea femeie. Poate că ea îi băgase cuţitul în gât. Avusese complici. Răpitorii mei îi făcuseră felul, motiv pentru care încercaseră să scape de mine. Căutai urmele pe podele. Scotocii buzunarele lui Zăval. Aproape că mi se părea mai important să găsesc sticla decât să scap de cele trei hoituri. Dopul roşu îşi făcea drum spre un suflet nevinovat!

Şi, pe când îmi rupeam mâinile de disperare, îmi sări în ochi un hârdău de saca. Rostogolit lângă Zăval, era cel mai uşor mod să-l ridic de pe podea. Lângă uşa de la intrare am găsit şi rotilele, cu cârlig nou. Dar dacă mă oprea cineva?

Artele transformării

Novus Oribasius era doar o clasă de la Şcoala Românească din Şchei, unde incomparabilul Iulian alesese câţiva elevi pe care îi credea înzestraţi pentru medicină. Iar dintre toate nepreţuitele lucruri pe care le învăţasem de la el, cel mai mult îmi plăcuseră artele transformării, care cuprindeau mai multe categorii, printre care şi schimbarea înfăţişării. Acolo învăţasem să fac cele mai fine sprâncene din păr de câine. Ştiam să ascund pungile de sub ochi. Cu o bucăţică de coajă de dovleac puteam să lungesc bărbia. Ştiam mai multe reţete pentru frământat argilă şi eram meşteră în vopsit. Dintre poţiunile care schimbau glasul, cel mai mult îmi plăcea una care făcea o voce atât de groasă, încât ai fi crezut că venea din fundul pământului. Ştiam şi să aduc boala somnului ori să umplu pe cineva de bube şi alte rele, încă neîncercate.

Un ceas mai târziu îmi foloseam tot talentul, tot ce ştiam. Am crezut că cel mai bun lucru pe care-l puteam face era să schimb cu totul înfăţişarea moşicului meu, în aşa fel încât să nu-l mai recunoască nimeni. Nu voiam să mă oprească cineva pe drum.

Începui prin a scotoci după o caná şi-i vopsii părul într-o nuanţă de roşu. Pielea feţei lui blajine trebuia întinsă cu albuşuri de ou şi cu alte paste, iar munca asta îmi luă ceva timp. Dar şi rezultatul fu pe măsură, căci îi transformasem faţa în aşa fel, încât însuşi săracul meu moşic părea cuprins de mirare. Cum era stors de sânge, nu-i lipsea decât faţa plină de uluire! Dar îmi reuşise. Opera avea multe merite. Totuşi, nu suficiente pentru scopurile mele. Îi ridicai sprâncenele cu o cimbistră, însă lucrul tot nu mă mulţumea. Aşa că răscolii sertarele după un ac de tatuat, ceea ce mă ajută să le dau grosimea impozantă a unor sprâncene de negustor. Acum urechile nu mai erau demne de noua înfăţişare. Migălii mult să le prelungesc cu o bucăţică de meşină, făcându-le un pic mai bogate spre ceafă. Abia ajunsă la acest punct, am dat de un pled gălbior. Cu părul roşu şi sprâncenele tatuate, arăta ca un măscărici pus la păstrare. N-avea cum să-l mai recunoască cineva. Îmi făcui socoteala că-l puteam duce acasă. Planul meu era să-l car până în strada Murta, care nu putea să fie prea departe. În fundul curţii aveam o casă a morţilor şi-un cuptor mare, în care fusese ars şi bunicul meu. Un om mort trebuie să se facă cenuşă, ca să zboare apoi peste tot.

O oră vărsai lacrimi fierbinţi, aducându-mi aminte încă o dată de acel Zăval care îmi luminase copilăria şi care era fratele iubit al Maximei Tutilina.

Între Dubois şi dopul roşu

În fine, a doua zi, pe la prânz, eram gata. Avusesem grijă să mă îmbrac modest, ca să nu bat la ochi, cu anteriul găsit pe cuier, care, chiar după ce-l scurtasem, tot lung era, şi cu un şal ponosit. Papucii erau şi ei pe măsură, nişte gioarse cam mari.

Am ieşit pe poarta casei, împingând sacaua în care stătea chircit, aşa cum şi murise, bietul meu moşic, acoperit cu un capac frumos, pictat cu maci roşii. Am luat-o pe sub podul care leagă Biserica Dintr-o Zi de casa Caragea. Străzile erau pline, dar n-avea nimeni treabă cu mine. Totul a mers şnur până în Piaţa Lipscani, care era un fel de ceasornic, o magmă mestecătoare, în fine, locul în care trebuia s-o iau mereu de la capăt. N-am înţeles atunci, ci cu timpul, după ce mi-am dat seama că toate drumurile duceau la ea. Piaţa Lipscani era un fel de blestem, dar tot pe-acolo era şi cheia întregii mele istorii.

Cum am ajuns, lucrurile au şi luat-o la vale. În primul rând că piaţa era plină de greci care urlau ca din gură de şarpe. O trăsură cu uşi aurite se oprise exact în mijloc. Era trăsura consulului francez, în drum spre Palatul Domnesc. Pe jumătate ieşit din ea, se agita un bărbat care mă făcu să dau drumul sacalei. Dacă voi spune că era frumos, nu veţi înţelege nimic. Era un om atât de mişcător, încât suflul lui te lovea de la orice distanţă. Nu-i vedeai ochii. Nu-i puteai descrie niciuna dintre trăsăturile feţei. Pur şi simplu era o viaţă care ţi se băga în carne şi-n sânge. Era ca apa. Era o scânteie scăpată din miezul unui cărbune. Era însăşi răsuflarea acelei amiezi pironite peste oraş. Numele lui era Dubois. Iar întâlnirea am ţinut-o minte mereu.

Iar pe când căscam gura la trăsură, în coada ochiului îmi intră ca un ghimpe un fel de lăcustă însângerată. Printre grecii furioşi, nevasta bucătarului înainta cu grabă, cărând un coş cu două-trei sticle, între care şi otrava, cu dopul în formă de nas. Fără să mă gândesc, lăsai cu totul sacaua şi-o luai pe urmele ei. Femeia era neagră ca noaptea, iar pe creştetul capului purta încă acel covrig de basma. Mergea repede, obligându-mă să întind şi eu pasul. Nu voiam să strig după ea, ca să n-o sperii. Planul meu era s-o ajung şi să-i smulg sticla, pe care o şi vedeam ţăndări pe caldarâm. Nici acum nu-nţeleg nebunia care mi se aşezase pe ceafă. Şi nici nu ştiu cum de-am putut să las sacaua în piaţă. Lucrul început şi neterminat e o pacoste. Toate nenorocirile mi s-au tras de-aici. Dacă nu plecam după dop, nu m-ar fi luat arnăuţii, căci în noaptea aia am cunoscut deznădejdea în cea mai murdară odaie de la Agie. Când eşti prins, nu cei patru pereţi te omoară, ci mâinile străine care ţi se înfig în carne. Şi nici ele, cât umilinţa de-a fi un gunoi peste care scuipă oricine. Închisoarea este sfârşitul oricărui vis, iar al meu începuse să se stingă de cum am pus piciorul în Piaţa Lipscani.