© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8460-1

ISBN PDF: 978-973-46-8461-8

ISBN print: 978-973-46-8192-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © choreograph/Depositphotos.com

Foto autoare : revista Tango

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Sindromuri neconvenționale

Orice psiholog recunoaște că oamenii sunt foarte diferiți, deși seamănă între ei. El își dă seama că unii au particularități de personalitate care sunt exagerate, dar care nu sunt considerate tulburări psihice pentru că acești oameni funcționează în viață, se descurcă, sunt adesea tolerați de cei din jurul lor, dar sunt etichetați ca fiind prea lacomi, prea dependenți de alții, prea dornici de putere, prea dornici de iubire etc.

Aceștia nu constituie pentru psihiatri cazuri pe care să le ia în considerare. Am dorit să abordez aceste sindromuri neconvenționale, care nu intră în repertoriul de tulburări psihice incluse în nomenclator.

De pildă, lăcomia. Cu toții am putea identifica un sindrom al lăcomiei de bani pe care să-l numim sindromul Hagi Tudose. Nuvela cu acest titlu a scriitorului Barbu Delavrancea descrie un sindrom, cel al patimii pentru bani. Sau am putea să-l numim sindromul Midas, după regele din mitologia greacă dornic să aibă cât mai mult aur și căruia zeii i-au dat puterea de a transforma în aur orice atingea. Dar, până la urmă, nu putea nici mânca, nici face altceva, pentru că totul se prefăcea în aur.

Am putea vorbi despre sindromul Pollyanna sau viața doar în roz, despre faptul că unii oameni nu văd viața decât ca pe ceva minunat, sunt excesiv de optimiști și nu au acces la tristețe. Ei văd doar partea bună a lucrurilor.

Despre marii mincinoși sau sindromul Münchausen.

Sau despre sindromul Buridan, al mondenității și consumerismului, când trebuie să faci alegeri dintr-un șir nesfârșit de oferte, fapt ce duce la indecizie și depresie.

Ca atare, există multe sindromuri neconvenționale, dar cei care le au nu sunt considerați oameni cu tulburări psihice, candidați la a fi pacienți ai psihiatrilor.

Așa am ajuns la sindromul Greta Garbo, considerând că trecerea ei de la celebritate la anonimat poate fi considerată un sindrom. Documentându-mă asiduu, m-am pierdut în informații despre viața ei, pentru că un sindrom apare pe un teren și deci nu putem înțelege o decizie a cuiva fără a-i cunoaște viața și împrejurările ei. Aici este vorba de timp, de felul în care o persoană se raportează la timp.

Am ajuns și la sindromul eroului, la Jack Spintecătorul, despre care nu știm chiar nimic. Este anonimul perfect. Dar, din punct de vedere psihologic, când nu știm mare lucru sau chiar nimic despre cineva, imaginația noastră încearcă să creeze un scenariu explicativ. Misterele provoacă așadar mobilizarea imaginației noastre.

Sindromurile neconvenționale se regăsesc în literatură, în proverbe și în folclorul cotidian. Se spune că Shakespeare a scris despre ele și că personajele lui ar putea fi înțelese și din perspectivă psihiatrică.

Prin urmare, m-am limitat, nu am mai vrut să scriu despre sindromuri neconvenționale în general, am luat doar două, ambele legate de timp, de anonimat.

Dar cine mai vrea astăzi să fie anonim? Și nu mă refer la artiști, ci la oamenii obișnuiți. Cultul celebrității este în floare și publicitatea invită pe oricine să ajungă un personaj faimos.

Sindromul Greta Garbo

Despre viața Gretei Garbo

Am ales acest titlu fiindcă Greta Garbo este un exemplu perfect pentru ceea ce am numit inițial sindromul anonimatului. Ea a fost un caz extrem de trecere de pe scenă în culise, de la strălucire și celebritate la umbră și anonimat.

A fost o actriță suedeză, naturalizată în America, celebră, o glorie a anilor 1920-1930 la Hollywood. O adevărată divă. A jucat în filme mute, dar și în filme sonore când acestea s-au impus și toată lumea vroia să-i audă vocea. Ziarele de la acea vreme au scos articole cu mare tam-tam. Se titra peste tot: „Garbo vorbește!“.

Înainte de a povesti viața ei și cum a ajuns atât de celebră, dar mai ales cum a părăsit filmul, uimindu-și admiratorii, ar trebui să dau succint câteva date.

Greta Garbo a trăit 85 de ani, s-a retras în plină glorie la vârsta de 36 de ani, după ce făcuse 28 de filme. Faptul că s-a retras tânără fiind și că a dorit să rămână anonimă până la sfârșitul vieții, adică aproape 50 de ani, pare astăzi – cu atât mai mult astăzi, când celebritatea a devenit un vis colectiv – de necrezut. Mai ales că era cea mai admirată și cunoscută actriță a timpului ei, era gloria măreață a Hollywoodului.

Voi scrie despre viața ei, pentru că doar așa, cunoscându-i personalitatea, putem înțelege alegerea ei stranie.

Numele ei real era Greta Lovisa Gustafsson. S-a născut într-o familie foarte săracă. Părinții ei erau oameni foarte simpli, care cu greu făceau față vieții, mai ales că aveau și trei copii. Locuiau într-un cartier mărginaș al Stockholmului, aglomerat, un cartier de oameni necăjiți și plini de griji, pentru care zilele însemnau supraviețuire. Greta Garbo își amintea că atmosfera în casă, în familie era cenușie și nopțile de iarnă lungi erau triste, totul era sumbru, toți simțeau sărăcia. Copiii erau tăcuți, cuminți, mama lor cârpea în liniște seara hainele vechi.

Există povești după care, în copilărie, Greta Garbo mergea în cartierele bogate și cerșea. Dar informația aceasta, ca și aceea că tatăl său, muncitor necalificat, curăța latrine nu apar în biografiile ei, ceea ce poate însemna că sunt invenții ale jurnaliștilor sau comentatorilor pentru a dramatiza copilăria ei și a crea un efect de senzațional.

Keta sau Gurra, cum i se zicea, cea mai mică din familie, a crescut ca un copil nerăsfățat. Familia ei avea o grădină închiriată la care ajungeau cu mijloace de transport, mergând apoi și doi kilometri pe jos. În grădină aveau legume și fructe, care le asigurau traiul pentru anul întreg, mama fiind pricepută la conserve și dulcețuri. A și lucrat de altfel ca muncitoare într-o fabrică de marmeladă.

Tatăl făcea munci necalificate. Era un bărbat frumos, cu trăsături armonioase, pe care Greta le-a moștenit. A moștenit și ochii albaștri ai mamei sale. La un moment dat tatăl s-a îmbolnăvit, iar Greta îl însoțea la spital. Își dădea seama că sunt strâmtorați și că viața e mizerabilă. Își aștepta tatăl pe culoarele spitalului, venind regulat cu el la tratament. Sigur a simțit umilința de a fi sărac.

Poate că acest lucru a făcut-o, când a devenit celebră, să ceară și obțină contracte fabuloase la Hollywood, nerenunțând niciodată la pretențiile ei, cărora directorii studiourilor de filme le cedau până la urmă.

Poate de aceea a fost, mai târziu, foarte atentă cum cheltuia banii, lucru care i-a făcut pe biografii ei s-o considere zgârcită, uneori chiar meschină.

Poate de aici se trage îmbrăcămintea ei modestă, în totală opoziție cu ostentația pe care o afișau actrițele celebre.

Și poate că tot această sărăcie, lipsa jucăriilor pe care probabil și le dorea au determinat-o, tot mai târziu, să-și facă o colecție de păpuși. Le-a vândut la un moment dat, ieftin, într-un anonimat perfect, gândindu-se că, din cauză că era celebră, oamenii nu vor crede că în copilărie nu avusese păpuși. Dacă s-ar fi știut că Greta Garbo era cea care vindea păpușile, prețul lor ar fi fost foarte mare, putând fi considerate piese de muzeu. Dar ea nu le-a vândut în nume propriu, preferând să piardă bani decât să-și etaleze frustrările copilăriei.

A făcut doar șapte ani de școală. Unii biografi au scris că era o elevă silitoare, supusă, studioasă, lipsind în total de la școală doar puțin peste două săptămâni, când a fost bolnavă. Când muncea la grădină aranja să se ducă mai puțin la școală. Alți biografi au scris că nu-i plăcea școala, îi plăcea teatrul și frecventa teatrul de amatori împreună cu unii prieteni sau punea în scenă reprezentații cu fratele și sora ei. Își dorea să devină actriță. A abandonat școala la 13 ani, pentru că tatăl ei a murit, la doar 47 de ani, și familia a rămas fără mijloace de supraviețuire.

Fratele ei a fost nevoit să muncească, iar sora ei s-a angajat într-un birou de stenografie. Erau copii orfani. Mama lucra cu ziua, dar banii ei nu ajungeau. Greta s-a rugat de o cunoștință s-o angajeze într-o frizerie, a promis că va munci sârguincios și l-a impresionat pe proprietar. Trebuia să ajute la bărbierit și să spele tot ce foloseau frizerii și bărbierul. Apoi a lucrat într-un mare magazin de modă, devenind vânzătoare de pălării.

A reușit să facă cursuri de actorie la școala regală de artă dramatică, după un concurs la care, deși nu era bine pregătită, a avut noroc. Atunci a renunțat la slujba de la magazinul de modă. A fost remarcată de un regizor cunoscut, care i-a devenit mentor și formator, pe nume Mauritz Stiller. Într-o excursie pe care a făcut-o cu el pe când avea 20 de ani, a fost remarcată de producătorul și regizorul Louis B. Mayer de la Hollywood. El a fost impresionat de ochii ei, dar nu s-a grăbit s-o testeze. Era producător și cofondator al celebrelor studiouri Metro-Goldwin-Mayer (MGM). Tot el a inventat sistemul starurilor (Star system) și pe cel al starurilor-copii, fiind un foarte bun organizator, o persoană remarcabilă, cu talent de conducător.

Greta a ajuns împreună cu Mauritz Stiller la Hollywood la cererea acestui producător și regizor. Nu știa limba engleză, a fost supusă unor teste, i s-a aranjat dantura, a fost pusă să slăbească și până la urmă a fost angajată, nu foarte repede și nici ușor. Toți îi admirau trăsăturile perfecte ale feței, dar mai ales ochii. Avea o privire plină de mister.

A jucat în opt filme, devenind din ce în ce mai apreciată. În cel de-al treilea film l-a avut ca partener pe John Gilbert, considerat cel mai atrăgător bărbat de la Hollywood. El era rivalul lui Rudolf Valentino, o altă frumusețe masculină a ecranului.

A avut o relație amoroasă cu Gilbert, deși el era alcoolic și afemeiat și se întâlnea și cu altă actriță, cu Marlene Dietrich. La 21 de ani, Greta Garbo începuse să aibă mare succes la public. Și, cu toate că i se propuneau alți actori ca parteneri în filme, ea îl cerea doar pe John Gilbert. La 22 de ani, ea devenise cel mai popular și iubit star american.

La sfârșitul anilor 1920 au apărut filmele vorbite și această schimbare nu-l avantaja pe John Gilbert, a cărui popularitate a scăzut treptat. El cerut-o de două ori în căsătorie pe Greta, iar ea a acceptat, pentru ca apoi să dea înapoi când lucrurile erau deja aranjate. El a murit tânăr, de un atac de cord.

Tabloidele au scris despre posibila ei căsătorie cu John Gilbert. Deși a trăit intermitent cu el în 1926-1927, Greta Garbo nu s-a arătat interesată de căsătorie. El însă a contribuit mult la familiarizarea ei cu Hollywoodul, cu viața de la studio, îi arăta cum poate să ajungă un star, cum să se descurce în relațiile cu MGM, cum să se comporte la petrecerile care se făceau la studio.

Mai târziu, Garbo a mărturisit că oficializarea relației cu el o speria, se temea că el o dirija prea mult, simțea că are un stăpân și voia să fie singura ei stăpână. John Gilbert este considerat astăzi o figură importantă în istoria cinematografiei americane, având o stea pe Hollywood Walk of Fame și un timbru emis cu figura lui.

O întâmplare: Greta Garbo îl întâlnește pe Pygmalion

Există în psihologie un fenomen care a dus la descoperiri ingenioase. Este efectul Pygmalion. El are o istorie interesantă.

La sfârșitul secolului al XIX-lea, un profesor neamț, Wilhelm von Osten, era convins că unele animale sunt foarte dotate, putând fi învățate să citească și să numere. Mulți oameni gândesc despre animalele lor că sunt neobișnuit de inteligente, capabile de performanțe umane.

Wilhelm von Osten a încercat să dreseze, să antreneze câini și urși, dar nu a reușit să-i învețe să citească și să numere. Nu a avut succes. Nu s-a lăsat păgubaș și s-a îndreptat spre cai. A găsit un cal care i s-a părut isteț și l-a învățat să numere. Calul a fost numit, după succesul obținut de antrenorul său, Hans cel Deștept (Kluge Hans).

Wilhelm von Osten a prezentat în public calul, lăudându-se că știe să numere și să facă socoteli. Și chiar a reușit. Publicul era uimit de performanțele calului. Antrenorul îi cerea lui Hans să facă adunări, scăderi, scria pe o tablă cerinţele, dar îi și vorbea și calul răspundea la întrebări bătând în pământ cu copita. Dacă răspunsul era șapte, el bătea de șapte ori cu copita.

Zvonurile despre nemaipomenitele performanțe ale lui Hans s-au răspândit, oamenii veneau să-l vadă pe calul cel deștept. Ele au ajuns și la urechile psihologilor de la Universitatea din Berlin.

Totul era uimitor și pentru că, dacă Wilhelm von Osten era absent și altcineva îi punea întrebări calului, acesta răspundea corect.

Un psiholog, cercetător la universitate, și-a luat o echipă de colegi și a mers să vadă ce face calul. Totul mergea foarte bine, chiar și când antrenorul era absent. Acest lucru anula ideea unei șmecherii a lui von Osten. Totuși, urmărind de mai multe ori performanța calului, psihologul, pe nume Oskar Pfungst, și colegii lui au observat două lucruri ciudate, două anomalii. Dacă cel care îi punea calului întrebări se afla în spatele unui panou sau dacă era de față, dar nu știa răspunsul, calul nu dădea cu copita sau răspundea incorect.

Wilhelm von Osten spunea că în 90% din cazuri calul răspundea exact. Analizând mai atent comportamentul calului, comportamentul persoanei care-i punea întrebări și contextul în care se făcea demonstrația, Pfungst a constatat că, pe de o parte, Wilhelm von Osten nu făcea nicio șarlatanie, iar, pe de alta, în anumite situații calul nu știa să răspundă.

Și a găsit explicația. Hans cel Deștept învățase să detecteze indicatorii, elementele nonverbale subtile, dar perceptibile ale omului. Respectiv, ale celui care punea întrebările și știa și răspunsul. Calul răspundea cu precizie la limbajul corpului celui care-l întreba. El începea să dea cu copita și se oprea exact când răspunsul era corect. Când ajungea la răspunsul corect, interogatorul îi transmitea calului semnale în mod involuntar.

Era în anul 1907. Nici vorbă să se fi știut ceva despre comunicarea nonverbală.

Mă voi opri aici puțin deoarece comunicarea nonverbală poate explica talentul Gretei Garbo. Un savant american, Ray Birdwhistell, specializat în sociologie și antropologie, a avut ideea de a studia comportamentul nonverbal. El a devenit astfel fondatorul kinezicii ca domeniu de cercetare și a inventat kinezica având drept obiectiv studiul „expresiei faciale, al gesturilor, posturii, mersului și mișcărilor vizibile ale brațelor și corpului“.

Birdwhistell considera că doar 30-35% dintr-o conversație sau interacțiune socială se datorează comunicării prin cuvinte, deci comunicării verbale. Ca atare, cuvintele, limbajul nu sunt singurele căi de comunicare. El a introdus și termenul kineme, care este folosit astăzi. Cercetările lui au deschis noi direcții de studiu al limbajului și interacțiunii sociale prin abordarea comportamentului nonverbal. Pentru el, comunicarea nonverbală se supune unor modele mai degrabă culturale decât universale.

Mulți antropologi s-au remarcat prin cercetări prestigioase orientate de viziunea teoretică a lui Ray Birdwhistell: Margaret Mead, Gregory Bateson, Erving Goffman. Cariera și originalitatea lui au fost recunoscute ca fiind deschizătoare de noi perspective în domeniul sociologiei și antropologiei.

Prima sa carte despre kinezică a fost publicată în 1952, deci, cum am spus, nici vorbă să fi știut Oskar Pfungst despre kinezică; el a murit în 1933, la 59 de ani. Dar, în onoarea lui, pentru că a descoperit că antrenorul nu era conștient de semnalele pe care i le dădea calului, fenomenul a fost numit efectul Clever Hans/der Kluge Hans, apoi, mai târziu, efectul observatorului.

Dar ce s-a întâmplat cu Wilhelm von Osten și celebrul lui cal? El a murit în 1909, iar despre Hans nu s-a mai vorbit. Toată întâmplarea a fost dată uitării.

Cercetările, însă, au continuat, fără a avea publicitatea poveștii calului. E și firesc, cercetările nu apar în ziare senzaționale. Dar ele au dus la conceptul de self-fulfilling prophecy, profeţie care se autoîmplineşte, și la efectul Pygmalion, de la care am plecat.

Datorită cercetărilor lui Robert Rosenthal și Lenore Jacobson, acest fenomen, efectul Pygmalion, se mai numește efectul Rosenthal, fiind aplicat astăzi cu succes în educație și management. Ideea este că falsele credințe pot deveni adevărate, așa cum spune și expresia „ai grijă ce-ți dorești, că s-ar putea să se îndeplinească“.

Dar de ce este numit efectul Pygmalion?

Totul se datorează mitului grecesc al lui Pygmalion, care apare în Metamorfozele lui Ovidiu. Pygmalion era un sculptor care a făcut o statuie din fildeș de o frumusețe rară, atât de minunată, încât s-a îndrăgostit de ea. Înfățișa o femeie neasemuit de frumoasă.

Ajungând incapabil să mai iubească o femeie vie, Pygmalion s-a rugat de zei să-i dea o soție la fel de frumoasă ca statuia lui. Afrodita, zeița dragostei, a fost impresionată de iubirea lui, i-a ascultat rugămintea, s-a lăsat înduplecată și a hotărât să-l ajute. A făcut statuia să prindă viață, să fie vie. Pygmalion s-a căsătorit cu ea și amândoi au trăit fericiți. Fiica lor se numea Paphos. După unii, au avut un fiu, dar Ovidiu spune că Paphos este fiica lui Pygmalion. În orașul Paphos, situat pe coasta sud-vestică a Ciprului, se spune că s-a născut Afrodita.

Pentru Greta Garbo, Mauritz Stiller a fost Pygmalion. La fel ca Pygmalion, el își crease în minte o imagine și a vrut ca Greta Garbo să dea viață acestei imagini de frumusețe feminină. Pygmalion a creat o statuie, Mauritz Stiller a creat o actriță, un star.

Venită dintr-un mediu foarte modest, Greta n-ar fi avut nicio șansă să devină Divina Garbo dacă nu l-ar fi întâlnit pe Mauritz Stiller sau, mai precis, dacă acesta n-ar fi descoperit-o în ea pe cea care putea să dea viață imaginii lui.

Înainte de a-l cunoaște, Greta nu cunoștea aproape deloc mediul artistic. Nu cunoștea actori, părinții ei erau atât de săraci, nu aveau vacanțe și nici nu mergeau la teatru. Nu ieșiseră din Stockholm și, mai mult ca sigur, nu ieșeau din cartierul în care locuiau.

Când marele magazin unde Greta lucra ca vânzătoare a căutat să-și facă reclamă, colegele ei au îndemnat-o să dea probe și a reușit să apară în reclame minore. Un regizor cunoscut a căutat-o, iar ea a părăsit magazinul, a luat lecții de dicție gratuit, în timp ce din economii cumpăra reviste de cinema, și, timid, s-a apropiat de grupul de tineri aspiranți la cariera de actor.

Mauritz Stiller a fost cel care a intuit în ea potențialul de a deveni actriță, a perceput dorința ei fermă, ambiția de a face teatru. Și asta se poate trage de la faptul că în copilărie dădea târcoale teatrului, dar nu avea bani să vadă vreun spectacol. Nici n-ar fi îndrăznit să ceară bani de la părinți pentru așa ceva. Tot stând în fața teatrului, portarul a observat-o, a întrebat-o unde locuiește, cum o cheamă, de ce nu intră niciodată la teatru. Ea i-a spus, iar lui i s-a făcut milă și a lăsat-o să meargă înăuntru, să vadă sala cu scena și locurile pentru spectatori. A rămas impresionată și și-a dorit – un vis copilăresc, desigur – să devină actriță, să fie pe scenă, nu în public.

Primele probe date cu Mauritz Stiller nu l-au mulțumit pe regizor, dar n-a renunțat la ea. Credea cu tărie că poate scoate din fata modestă, chiar ștearsă, datorită talentului lui, dar și potențialului ei, o actriță foarte mare. Ca și cum vedea în ea o nestemată ascunsă, pe care el avea să o scoată la lumină și să o facă să strălucească.

Mauritz Stiller era o persoană care impresiona nu numai ca apariție, ca prezență fizică, ci și ca mod de a se comporta. Era excentric. Purta un mantou lung din blană galbenă cu un cordon din blană neagră. Avea cravate tăiate din veste vechi, în care erau încrustate perle din Orient, iar pe degete purta inele din aur și platină, cu safire, diamante și perle. Contrastul dintre aspectul lui și felul în care apărea Greta Garbo probabil că era șocant.

Era insolent, îi insulta pe toți cu ușurință, era grandoman. Fusese un copil orfan, foarte sărac și poate de aceea era așa. Poate că-și rezolva frustrările copilăriei. Când a întâlnit-o pe Greta avea 39 de ani și ea 17 ani. Avea în cap imaginea, portretul femeii ideale: foarte frumoasă, senzuală și foarte misterioasă. Dacă o găsea pe cea care avea acest potențial ascuns, netrezit la viață, credea că poate face din ea cea mai mare actriță din lume.

El a ales numele Garbo, despre care spunea că înseamnă „grație“ în spaniolă. În alte limbi însă are alte sensuri. În Australia, de pildă, îl desemnează pe cel care strânge gunoaie, lucruri nefolositoare, resturi.

La început, cum am spus, Mauritz Stiller a fost dezamăgit de prestațiile Gretei Garbo la testări. I-a spus lucruri dure și a făcut remarci insultătoare, că nu știe să se exteriorizeze, că nu știe să arate ce simte, ce sentimente are. Dar ea avea o putere hipnotică, și-a dat seama că era ca o ceară în mâinile lui, așa cum era fildeșul în mâinile lui Pygmalion.

În mintea lui Stiller, femeia ideală era o fantomă care te bântuie. A luat-o pe Greta cu el într-o călătorie la Constantinopol. I-a dăruit o blană superbă, a cutreierat cu ea bazarurile, a cumpărat covoare orientale și tot felul de minunății. El voia cu orice preț s-o modeleze astfel încât să ajungă să fie exact ca imaginea din mintea lui. Era dictator. O jignea, ea tăcea supusă. I-a spus că nu știe să mănânce, că nu știe să vorbească, că e prea grasă și trebuie să slăbească cel puțin 10 kilograme. Și să facă ceva cu incisivii. A învățat-o cum să se îmbrace, ce să gândească, cum să se poarte, ce să spună, dar și cum să spună ceva.

În același timp, îi cumpăra lucruri scumpe, piepteni de fildeș, pudriere elegante cu contur de aur, rujuri costisitoare. Ea îl întreba de ce trebuie să aibă asemenea lucruri în geantă și să le folosească. El îi spunea că trebuie să fie elegantă și diferită și o obliga să țină în geantă ce-i cumpărase el. „Le vei avea în geantă, dar nu le vei folosi“, îi spunea.

O studia permanent. Observase că are limite educaționale mari, engleza pe care o vorbea era rudimentară, conversația cu ea era neinteligibilă. Ea nu înțelegea subtilitățile lingvistice și nici nuanțele limbii vorbite.

El era dur, tiran, dar o susținea în eforturile ei de a se schimba. Își dădea seama că, dacă nu ar fi avut talentul unic care-l îndemna să nu renunțe, nu ar fi avut ce face cu ea, iar ea ar fi fost un nimic, un nimeni.

Probabil că pe Greta cheltuielile nebunești ale lui Mauritz Stiller o uimeau. Poate că-și amintea cum, pe când lucra la acel mare magazin plin de lucruri scumpe pe care ea nu și le-ar fi permis, știind că pentru teatru trebuie să facă cursuri, să ia lecții, a furat o vestă de cașmir și o rochie roșie de mătase. A fost prinsă, dar iertată. Patronul și-a dat seama că nu este o hoață, mai ales când i-a spus că furase ca să plătească lecțiile cu lucrurile scumpe furate. A mărturisit că avea remușcări și a fost înțeleasă.

Când a luat bursa la școala regală de artă dramatică, bursă la care nu spera, a intrat în mediul artistic și a început să dea atenție hainelor și pantofilor. Nu purta pantofi cu toc. Era prea înaltă. Avea complexe de inferioritate. Spunea despre ea că are „mâini de bucătăreasă“, picioare vânjoase. Avea picioare puternice ca „statuile lui Maillol“, mersul apăsat, dar un „surâs ca al Giocondei“, spune biograful ei John Bainbridge.

Mauritz Stiller i-a fost mentor, formator, pedagog, prieten apropiat. Nu iubit. El era homosexual. Susținerea lui Mauritz Stiller a fost decisivă pentru începutul carierei Gretei Garbo, ea nu ar fi putut să se impună producătorilor și publicului fără ajutorul lui.

Greta Garbo a declarat că, dacă ar fi fost să iubească un bărbat, ar fi dorit ca acesta să fie ca el. Din păcate, drumurile lor s-au despărțit. Ea s-a afirmat, a strălucit în America, iar Stiller, marginalizat sau chiar respins de cei de la studio, deranjați de uriașul său ego și de inabilitatea de a se adapta la stilul de lucru de la Hollywood, s-a întors singur în Suedia și a murit tot așa de singur. Ea nu l-a vizitat. Primind vestea morții lui la Hollywood, a fost foarte tulburată.

Când a fost în Suedia, a vizitat mormântul surorii ei, care murise tânără. Multă vreme s-a zis că fusese răpusă de tuberculoză, dar mai târziu s-a menționat frecvent că un cancer limfatic a fost cauza. S-a dus și la mormântul lui Mauritz Stiller. Nu era nicio floare, totul era părăsit. Ea a construit un monument demn de personalitatea celui care a fost pentru ea Pygmalion.

Greta Garbo nu a fost o statuie, a fost o mare actriță, un superstar. Unul dintre cei mai cunoscuți biografi ai ei, Barry Paris, a scris:

O confuzie a Naturii și Artei a creat un chip, o personalitate și o prezență erotică fără precedent în istorie. Greta Garbo a fost o anomalie, nu un mister.

Disocierea Gretei Garbo: un Eu personal și un Eu public

Se știe că imaginea privată a unei persoane diferă de felul în care persoana respectivă se prezintă în spațiul public, deci diferă de imaginea ei publică. Se știe că există dezirabilitate socială. Nimeni, nicio persoană considerată normală nu dorește să facă o impresie proastă în public.

În public, se spune, toți oamenii poartă o mască. Se mai știe că prima impresie este foarte importantă. S-a constatat că, la interviuri, cel intervievat le creează imediat o impresie celor cu care intră în contact și că după primele 7-8 secunde aceștia au deja o părere formată. Adică vor avea față de intervievat o reacție de atracție, de simpatie sau de respingere ori una neutră.

Viața personală sau privată nu este o realitate naturală, ci una istorică, gândită diferit de societăți diferite și grupuri sociale diferite. Nu a existat o viață privată stabilită între anumite limite, definitiv și o dată pentru totdeauna. Ceva fix.

Viața privată are sens și poate fi gândită doar în raport cu viața publică. Privită așa, se constată că a suferit multe schimbări și sub aspectul conținutului structurat, și al extensiei acestui conținut.

Antoine Prost a scris despre frontierele și spațiile privatului, considerând că istoria vieții private începe cu istoria frontierelor ei. Dificultăți în definirea vieții private există și apar și pentru că distincția între viața privată și cea publică nu este deloc certă, ea fiind diferită în medii sociale diverse și în culturi diverse. Există însă frontiere, ca acelea spațiale, care se definesc prin ideea de înăuntru și în afară. Într-un fel ne îmbrăcăm înăuntrul locuinței și altfel în afara ei. În privința spațiilor s-au făcut diferențieri, dar sediul vieții private considerat ca fiind cel mai important este familia.

Odată ce publicitatea s-a impus, ea a contribuit în mare măsură la o dezordine a regulilor cunoscute ale vieții private. Totdeauna au existat cenzuri, dar publicitatea s-a pliat pe tendințele voyeuriste ale oamenilor, pe curiozitatea publicului de a ști ce fac și cum se comportă artiștii dincolo de ecran, în viața lor privată.

Publicitatea a devenit treptat complice cu publicul, făcând eforturi și nerenunțând la hăituirea artiștilor. Mediatizarea vieții private a artiștilor stârnea și întreținea curiozitatea publicului. Imaginarul, atât cel feminin, cât și cel masculin, este alimentat, asaltat mereu de imagini venite din exterior. Visurile și fantasmele individuale căpătau ceva din visurile și fantasmele colective, ale tuturor oamenilor.

Ecranul modela identități, felul de a te arăta, de a te prezenta ca persoană, de a-ți trăi viața. Publicul participa la succesul vedetelor și toți cei care se ocupau de publicitate au realizat că personalizarea este un principiu de bază al succesului și, evident, al profitului. Dezvoltarea tehnologiei comunicării, a audiovizualului a contribuit substanțial la erodarea frontierelor dintre viața privată și cea publică.

Greta Garbo a devenit de foarte tânără o persoană publică, o stea care strălucea și care, prin apariția și prezența ei, se diferenția de starurile cunoscute deja de public. Ea făcea parte din lumea spectacolului și orice actor, se știe, este o persoană publică. Se expune ochiului public. Succesul lui se măsoară în raport cu renumele lui, adică în raport cu numărul celor care-l cunosc, care află despre el și despre viața lui. Astfel apare notorietatea.

Acest lucru nu satisface însă publicul. Cunoașterea de la distanță nu e suficientă pentru a mulțumi publicul și curiozitatea lui. El este dornic să cunoască persoana care stă în spatele actorului, al personajului jucat de acesta, vrea să intre în intimitatea ei, în viața sa privată. Un fel de tras cu ochiul pe gaura cheii.

Unii actori știu că există o barieră care, în anumite împrejurări, este suprimată și continuă o altă ipostază publică, nu cea de actor, ci cea de model, model de bun-gust, de maniere distinse, de diete culinare și preferințe.

La doi ani după ce ajunsese la Hollywood, Greta Garbo spunea că dorința ei de intimitate a început încă din copilărie. „Cât de timpuriu îmi amintesc, voiam să fiu singură. Detest mulțimile, nu-mi place să fiu cu mulți oameni.“ Aceste afirmații contrazic spusele unor biografi potrivit cărora se juca cu copiii și făcea scene de teatru cu ei, că avea prietene care-i susțineau dorința de a face spectacol. Dacă e așa, înseamnă că nu era un copil introvert. Se știe că persoanele care se simt atrase de teatru sunt mai degrabă extroverte, având tendințe de exhibiționism, sunt doritoare să se expună publicului. Iar ea, se pare, își exprima dorința de a fi actriță, spunând că a fi actriță înseamnă să fii în înalta societate, să fii elegantă, stilată și să ai o viață de lux. Dacă nu ar fi vrut să fie actriță, nu ar fi candidat la o bursă la școala regală de artă dramatică.

America nu i-a plăcut deloc Gretei Garbo. Spunea că este „urâtă“. Când s-au împlinit o sută de ani de la nașterea ei, în Suedia au fost publicate scrisorile ei personale și interviuri cu cei care o cunoscuseră și care și-o aminteau inclusiv pe mica Ketta sau Gurra.

America, se pare, i-a schimbat dispoziția sufletească. Percepția ei asupra Hollywoodului nu era deloc pozitivă. Pentru ea, lumea filmului era „o mașinărie, o fabrică“ și te schimba conform dorințelor producătorilor. Se știa prea bine că această viziune îi aparținea cofondatorului MGM, regizorul Louis B. Mayer, care nu admitea ca cineva să-i contrazică viziunea asupra lumii spectacolului. El voia să fabrice stele de cinema, inclusiv staruri copii. Stilul de lucru la studio era draconic.

În aceeași perioadă în care Greta Garbo a luat contact cu America, cunoscutul scriitor Stefan Zweig a stat și el acolo, fiind dezamăgit de ceea ce vedea. El a scris: „Peste tot aceleași magazine, aceleași produse, aceleași afișe, peste tot aceeași arhitectură identică și neinspirată – antreprenorul de pompe funebre, băcanul, cinematograful, centrul comunitar. La zece seara se sting luminile, sunt câteva mașini parcate ici și colo, câteva camioane trec cu zgomot. De altfel, toată viața s-a sfârșit, ca în mormânt“.

Zweig sesiza și că America era „tărâmul unui individualism feroce, americanii nu înțelegeau ce este spațiul privat și cu atât mai puțin nevoia de solitudine“. Sigur că el privea cu ochi de european, neuitând minunata Vienă pe care o părăsise, dar poate că gândul lui „aș vrea să trăiesc uitat de toți, într-un loc uitat de lume și să nu deschid niciodată niciun ziar“ îl avea și Greta Garbo. „Sunt obosită și sunt în America. Aici nu știi că trăiești“, spunea ea.

Ajunsă la Hollywood, era suspicioasă și neîncrezătoare față de media. Încălca regulile studiourilor MGM, care pretindeau acceptarea publicității. Ajunsese să fie numită Sfinxul suedez.

Reticența ei și frica de străini sunt greu de explicat, mai ales că actorii își doresc publicitate. Această reticență a perpetuat misterul pe care l-a proiectat atât pe ecran, cât și în viață. Deși făcea eforturi să evite publicitatea, comportamentul ei devenise, în mod paradoxal, cea mai bună strategie pentru a fi femeia cea mai expusă din lumea filmului în secolul XX. Oare o făcea conștient?

Erau mereu citate vorbele ei: „Vreau doar să fiu singură“ („I just want to be alone“). Când s-a retras din cinematografie, a dus o viață simplă, așa cum și-a dorit, bucurându-se de plăcerile vieții, la adăpostul ideii de solitudine. De fapt, analizându-i mai atent stilul de viață și comportamentul, constatăm că nu era chiar singură. Termenul ce apare recurent în referirile la ea este „recluziune“. Ea nu voia însă să fie singură, ci voia să fie lăsată în pace, să nu se ocupe nimeni de viața ei.

Contrar mitului solitudinii, Greta Garbo avea mulți prieteni, socializa, călătorea și își petrecea vacanțele în casele de vacanță ale acestora sau în hoteluri. Cei cu care se vedea erau oameni bogați, de vază, ca, de pildă, baroana Cécile de Rothschild, care o invita adesea la reședința ei de la țară din sudul Franței.

Este adevărat că obișnuia să călătorească sub un nume fals, pentru a nu fi recunoscută. În conversații folosea un cuvânt pentru a se referi la firea ei, drifting, adică schimbătoare, fără o direcție anume, ca și când ai fi condus din exterior. Spunea că a luptat totdeauna cu excentricitățile și melancolia ei permanentă.

Pe când avea 60 de ani, i-a spus unei persoane care o însoțea în mod obișnuit în plimbările ei că tristețea nu a părăsit-o niciodată. Dar recunoștea că și dispare, ceea ce ne duce cu gândul la versatilitate psihologică, versatilitate a dispoziției, adică la bipolaritate, de care voi mai aminti. Unui prieten i-a mărturisit că suferă de o profundă depresie, fapt care pe un biograf l-a convins că era bipolară. Încă din tinerețe afirma că este uneori foarte fericită, dar imediat această fericire dispare ca din senin.

Când s-a retras din lumea filmului, s-a decis să colecționeze obiecte de artă, găsind consilieri care să o îndrume, participând și la licitații. Această preocupare a avut-o până la sfârșitul vieții.

În 1951 a devenit cetățean american. Avea 46 de ani, iar doi ani mai târziu a cumpărat un apartament cu șapte camere, foarte spațios, în Manhattan, într-un cartier foarte bogat, unde a trăit până la sfârșitul vieții, părăsind Suedia definitiv.

Indiferența față de public, tendința de a evita să se expună ochiului public au determinat-o să nu apară când i s-a decernat premiul Oscar pentru activitatea artistică. Statueta i-a fost adusă acasă.

Au existat încercări ale unor regizori de a o „recupera“, chiar când nu mai era foarte tânără. S-a scris că Luchino Visconti ar fi dorit-o pentru un film, dar tot ce se povestea despre ea întărea convingerea publicului că Garbo va rămâne un mister, o enigmă.

Fiind în vacanță, invitată de baroana de Rothschild la reședința ei de vară, aceasta i-a prezentat un curator și colecționar de artă din New York, cunoscut în mediul artistic, prieten cu Andy Warhol și ardent promotor al pop-art-ului în America, devenit celebru la o vârstă timpurie.

Se numea Samuel Adams Green și i se spunea Sam Green. Era o persoană foarte mondenă, având mulți prieteni în mediul artistic, majoritatea persoane bogate, prezente adesea în tabloide. Relația lui de prietenie cu Greta Garbo a durat 15 ani.

Când s-au cunoscut, ea avea 65 de ani, el fiind mai tânăr cu 30 de ani. Era chiar ziua ei de naștere.

Sam Green a reîntâlnit-o pe Greta Garbo la New York, la reședința americană a baroanei. Ea i-a întins o mână fermă, ca și cum nu se mai văzuseră. I-a spus că nu se simte bine, că are bronșită și apoi a scos țigările Marlboro din geanta ei de plastic. Nu era o poșetă, ci o geantă obișnuită în care ții lucruri.

El a condus-o acasă, a privit-o cu atenție. Era diferită, deloc banală, purta o haină de blană cu guler înalt, ce ajungea până la ochelarii mari pe care-i purta permanent. Ochelari colorați, care-i ascundeau ochii. Ținea gulerul hainei ridicat nu atât pentru că-i era frig, cât pentru a se feri de fotografi sau de cei care-i cereau autografe. Mai târziu el a aflat că îi numea „clienți“.

După ce a cunoscut-o mai bine, Sam Green și-a dat seama că nu aveau multe lucruri în comun, dar exista plăcerea plimbărilor și a discuțiilor ușoare, banale. Prima dată când s-a întâlnit cu ea, era stresat. Fusese de mai multe ori invitat de baroană la reședințele ei, dar se întâmplase întotdeauna să plece cu o zi sau două înainte de a veni Greta Garbo, și ea invitată. Era în anul 1970. Și, cum am spus, era chiar aniversarea ei. El nu-i văzuse niciun film, dar, în opinia baroanei, era potrivit pentru o relație de prietenie cu Greta Garbo.

S-a spus că Cécile de Rothschild, care era preocupată de relații, l-a studiat doi ani până să se convingă că putea să le facă cunoștință. Prima dată Sam Green a fost impresionat de hainele urâte ale Gretei Garbo. Era îmbrăcată în muștar. Puloverul, pantalonii și șosetele erau muștar și până și părul ei de culoarea mierii avea o nuanță de muștar.

El își amintea că o aștepta să vină împreună cu baroana, care trebuia să o ia de la aeroport. În timp ce le aștepta, majordomul l-a invitat în barul reședinței, unde se serveau băuturi.

S-a dus, s-a așezat la bar și în apropierea lui s-a deschis o ușă. A crezut că este majordomul, dar era chiar Greta Garbo, care i s-a adresat: „Domnule Green, am așteptat să vă cunosc“. Avea o voce guturală. A adăugat: „Sunt sigură că vom petrece un timp minunat împreună“. Apoi s-a amuzat când a văzut că el rămăsese mut, dar era obișnuită ca oamenii, care o admirau, să se simtă tulburați de prezența ei și din cauza surprizei să rămână muți.

La petrecere, ea a apostrofat-o pe baroană, reproșându-i că-i oferise fructe de mare, deși ar fi trebuit să știe că era alergică la ele. La ora nouă, s-a ridicat și le-a spus tuturor că în programul ei de viață aceea era ora de culcare.

De-a lungul timpului, Sam Green și-a petrecut mai multe vacanțe pe iahtul baroanei, făcând excursii în insulele grecești și în Corsica, la care participa și Greta Garbo. Ea i se adresa cu „domnul Green“, iar el cu „Miss G“ sau „G“; niciodată nu-i spunea Greta, știind că nu-i plăcea numele ei. Își amintea că se simțea bine în pielea ei, era binedispusă, îi plăcea apa, iar uneori își scotea hainele, se arunca în apă și înota goală, fără inhibiții, cu totul indiferentă la cei din preajma ei sau la prezența echipajului. Nu erau singurii invitați. Erau prezenți și alți prieteni ai lui și ai baroanei, multe persoane celebre, care mai de care mai bizare.

Sam Green era cunoscut drept colecționar de artă și consilier artistic, se învârtea în lumea celebrităților, printre care John Lennon și Yoko Ono. Dar interesantă a fost lunga lui relație de prietenie cu Greta Garbo. Și, prin el, avem informații despre cei care se aflau în preajma Gretei Garbo, considerată o persoană misterioasă. Prietenia lor s-a sfârșit în urma unei informații false primite de ea.

Viața lui Sam Green a fost și ea plină de picanterii și scandaluri, ceea ce i-a făcut pe mulți să fie uimiți de prietenia lui cu Greta Garbo. Părea o relație misterioasă. Sam Green a avut o relație amoroasă cu o frumusețe mondenă, o femeie excentrică și foarte bogată din lumea newyorkeză, care nu s-a finalizat printr-o căsătorie, așa cum și-ar fi dorit ea.

Ea avea un fiu homosexual cu pretenții artistice, dar al cărui talent era neconvingător. Sam Green era foarte sceptic în privința lui, el putând să aprecieze talentul cuiva. Relația lui cu această vedetă a lumii mondene a durat puțin, nici două luni, dar i-a adus numai necazuri.

Ea a fost obsedată de el, îl urmărea mereu și ziarele scriau că fusese surprinsă plimbându-se iarna, în picioarele goale, în Central Park, având pe ea doar o blană de linx, rugându-se să intre în apartamentul lui Sam Green, unde se dădea o petrecere la care ea nu era invitată. Nu după multă vreme, fiul ei a înjunghiat-o în locuința ei din Londra.

S-a făcut un film cu această poveste, în care apare o scenă de ménage à trois cu ea, fiul ei și Sam Green. El a declarat că totul este o invenție. Filmul a fost făcut foarte târziu, în 2007, la 40 de ani după scurta lui relație amoroasă cu excentrica bogătașă.

Green i-a dat în judecată pe producătorii filmului, dar procesul nu s-a finalizat până la moartea lui, patru ani mai târziu. El a susținut că între mamă și fiu nu a existat o relație sexuală incestuoasă, că ea afirma că avea o relație incestuoasă cu fiul ei pentru a-l trata de homosexualitate, dar că probabil spunea asta pentru a-i șoca pe ceilalți.

A scris despre relația lui cu această femeie care, cum am spus, i-a adus necazuri, dincolo de filmul amintit. Toată povestea a început într-o croazieră mondenă pe un iaht în insulele grecești, la care era prezentă și excentrica bogătașă, separată de soțul ei. Se spunea că au un fiu schizofren, dar că nici ea, nici soțul ei nu recunoșteau că acesta are tulburări psihice. Soțul era foarte bogat, fiind nepotul celui care a inventat bachelita, primul plastic de sinteză.

Era o femeie foarte frumoasă, vioaie, cu multă personalitate și un minunat păr roșu. Pentru rolul ei în filmul amintit s-a căutat mult o actriță talentată care să aibă părul roșu și până la urmă a fost aleasă Julianne Moore.

Frumoasa bogătașă l-a plăcut imediat pe Sam Green, iar el, fiind foarte tânăr, s-a simțit flatat de interesul ei. Ea avea 47 de ani, iar el 29. Au înotat mult împreună, și găseau o mare plăcere în asta. O dată, când erau singuri pe o plajă pustie, s-au apropiat mult unul de altul și așa au ajuns la o relație sexuală.

Ea l-a dus în castelul ei din Mallorca, i l-a prezentat pe fiul ei, cu doar câțiva ani mai tânăr decât Sam Green. Sam Green l-a găsit confuz, indecis în ceea ce privește direcția lui în viață și mult prea bogat. Nu l-a plăcut deloc.

Între mamă și fiu exista o relație foarte bizară, aveau loc scene care l-au uimit pe Sam Green. Fiul își insulta mama, iar mama îl provoca. O dată chiar a brutalizat-o, dar ea s-a arătat pasivă, interzicându-i lui Sam Green să intervină. Apoi, culmea, totul continua ca și când nimic nu se întâmplase.

Sam Green a ieșit cu greu din acea atmosferă nesănătoasă. A aranjat să i se trimită o telegramă prin care i se cerea să vină urgent acasă pentru niște treburi. Frumoasa bogătașă își dorea prezența permanentă a lui Sam Green, care deja se depărtase de ea. Pentru el, relația sexuală cu ea nu fusese decât o aventură de vacanță.

Asta nu a făcut-o să renunțe la el, ba dimpotrivă, s-a apucat să împrăștie peste tot zvonuri, declarând că este însărcinată cu el. Îl urmărea tot timpul, îi trimitea scrisori, îi dădea telefoane. Văzând că nu se întoarce la ea, s-a înrăit, spunea peste tot că Sam Green are o relație cu fiul ei. El n-a luat-o în serios, crezând că vorbele ei nu aveau alt scop decât de a șoca lumea. Lucrurile au avut urmări dramatice.

Ea a fost înjunghiată mortal cu un cuțit de bucătărie de fiul ei. Sam Green a aflat despre asta când a fost căutat de Interpol, probabil la sugestia fiului. I s-a spus că poliția a găsit-o moartă în bucătărie și că fiul ei era de față – își comanda mâncare chinezească prin telefon.

Surpriza cea mare a venit când a fost anunțat că ea îl numise executor testamentar. Acest lucru l-a întristat mult, pentru că dovedea cât de dependentă era de el și cât de puțini prieteni avea.

Despre fiu s-a decis că are discernământ; a fost trimis în pușcărie pentru opt ani. Odată ieșit de acolo, fiind nesupravegheat, a venit la New York să-l întâlnească pe Sam Green. Când a sunat la biroul acestuia și secretara a întrebat cine îl caută pe Sam Green, răspunsul lui a fost foarte clar. „Îl caută tipul care și-a ucis mama“, a spus. Bineînțeles că secretara i-a zis că Sam Green nu este la birou.

Atunci s-a dus la bunica lui de pe mamă și, spre ghinionul ei, a găsit-o acasă. A înjunghiat-o de opt ori, dar, printr-o minune, aceasta a scăpat cu viață.

Fiul a fost din nou trimis la închisoare și i s-a deschis un proces. Așteptând desfășurarea procesului, el s-a sinucis în pușcărie și, astfel, Sam Green a răsuflat ușurat. În 2008, Sam Green a scris din nou despre filmul scandalos în care apărea numele lui, dar la acea vreme Greta Garbo nu mai trăia.

El a scris şi despre relația lui ciudată cu Greta Garbo. Relația aceasta a fost zguduită de două evenimente apropiate, neagreate de fosta mare actriţă.

În 1985, tabloidul american The Globe a publicat un articol cu titlul „Greta Garbo se căsătorește la 80 de ani“. Dar cum s-a întâmplat asta?

Sam Green era plecat în Columbia, iar ziaristul care a publicat articolul, negăsindu-l, a vorbit cu asistentul lui, care i-a spus despre relația lui cu Greta Garbo. Jurnalistul menționa că cel cu care urma să se mărite Garbo este afacerist de artă și că este cu 30 de ani mai tânăr ca ea. Ea a aflat și, când au vorbit la telefon, după justificările lui Sam Green, care i-a spus că nu are nicio vină, că nu el a conversat cu ziaristul, că nu era la New York atunci, a rămas un timp în tăcere, apoi i-a zis: „Domnule Green, ați făcut un lucru îngrozitor“ și a închis.

Greta Garbo s-a înfuriat și după ce cineva a informat-o că la o petrecere Sam Green a pus o bandă pe care erau înregistrate convorbirile lor. El îi spusese că înregistra conversațiile lui cu prietenii, dar ea nu a reacționat și nici nu i-a interzis să o înregistreze. La telefon, Sam Green i-a spus că nu a pus nicio bandă să fie ascultată de prieteni, a negat toată povestea, dar ea a închis și nu i-a mai răspuns niciodată. După 15 ani de prietenie, relația lor s-a sfârșit. Potrivit unor biografi, informația primită de Greta Garbo era falsă, o invenție.