Translation of the novel © 2006, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3766-9

ISBN PDF: 978-973-46-3767-6

ISBN print: 973-46-0106-7

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Musca se roti de trei ori în jurul capului său şi se aşeză pe pagina raportului pe care îl adnota, în colţul din stînga sus.

Maigret se opri din scris şi o privi cu o curiozitate amuzată. Jocul dura de aproape o jumătate de oră, iar musca era mereu aceeaşi. Ar fi jurat că o recunoştea. De altfel, nu mai era alta în birou.

Descria cîteva cercuri prin încăpere, îndeosebi în partea scăldată de soare, ocolea capul comisarului şi ateriza pe documentele din faţa lui. Acolo, musca îşi freca alene picioarele între ele şi, foarte posibil, îl sfida.

Chiar se uita la el? Şi, dacă da, oare ce reprezenta pentru ea acea masă de carne care probabil i se părea enormă?

Se feri să o sperie. Aştepta, cu creionul în mînă, iar ea, brusc, ca şi cum s-ar fi plictisit, îşi luă din nou zborul şi ieşi pe fereastra deschisă, pierzîndu-se în aerul călduţ de afară.

Era pe la jumătatea lunii iunie. Din cînd în cînd, o pală uşoară de vînt intra în birou, unde Maigret, fără haină, îşi fuma liniştit pipa. Se hotărîse să-şi petreacă după-amiaza citind rapoartele inspectorilor săi şi dădea dovadă de toată răbdarea necesară.

Musca reveni de nouă, de zece ori, aşezîndu-se de fiecare dată în acelaşi loc de pe pagină, ca şi cum între ei ar fi existat un fel de complicitate.

A fost o coincidenţă ciudată. Soarele, adierile de aer răcoros ce pătrundeau în răstimpuri pe fereastră şi musca aceea care-l fascina îi aminteau de anii de şcoală cînd, uneori, o muscă ce se învîrtea în jurul băncii lui căpăta mai multă importanţă decît lecţia predată de profesor.

Joseph, bătrînul uşier, bătu discret, intră şi îi întinse comisarului o carte de vizită imprimată.

Léon Florentin

Anticar

— Ce vîrstă are?

— E cam de vîrsta dumneavoastră…

— E înalt şi slab?

— Da. Foarte înalt şi foarte slab, cu părul bine grizonat…

Era, într-adevăr, Florentin, fostul său coleg de la Liceul Banville din Moulins, unde era clovnul clasei.

— Să intre…

Uitase de muscă, iar aceasta, poate de ciudă, îşi luase zborul pe fereastră. Urmă un moment de stînjeneală cînd Florentin intră în birou, pentru că cei doi nu se mai văzuseră decît o singură dată după ce părăsiseră Moulins. Se întîmplase cu vreo douăzeci de ani în urmă. Maigret se pomenise atunci faţă în faţă, pe trotuar, cu un cuplu elegant. Femeia era drăguţă, foarte pariziană.

— Îţi prezint un vechi prieten din liceu. Acum lucrează la poliţie…

Apoi, către Maigret:

— Vă… Ţi-o prezint pe Monique, soţia mea…

Şi în ziua aceea era soare afară. Nu ştiau ce să-şi spună.

— Ce mai faci? Eşti mulţumit?

— Mulţumit, răspunsese Maigret. Tu?

— Nu mă plîng.

— Locuieşti la Paris?

— Da. Pe bulevardul Haussmann, numărul 62. Dar călătoresc mult pentru afaceri. Acum m-am întors de la Istanbul. Trebuie să ne faci o vizită. Cu doamna Maigret, bineînţeles, dacă te-ai căsătorit…

Amîndoi se simţeau stingheriţi. Cuplul se îndreptase spre o maşină sport decapotabilă cu caroseria verde ca migdala, iar comisarul îşi văzuse de drum.

Acum, cînd intra în biroul lui, Florentin era mai puţin fercheş decît atunci cînd Maigret îl întîlnise în piaţa Madeleine. Purta un costum cenuşiu destul de uzat şi nu mai avea aceeaşi siguranţă.

— Apreciez faptul că am fost primit imediat… Ce mai faceţi?… Ce mai faci?…

Nici lui Maigret nu-i venea să-l tutuiască după atîţia ani.

— Dar tu?… Ia loc… Ce mai face soţia ta?

Ochii de un cenuşiu deschis ai lui Florentin priviră un moment în gol, ca şi cum acesta ar fi încercat să-şi amintească.

— Te referi la Monique, o roşcată mititică? Adevărul e că am trăit împreună un timp, dar nu ne-am căsătorit. O fată de toată isprava…

— Nu te-ai căsătorit?

— La ce bun?

Şi Florentin făcu una dintre acele grimase care, pe vremuri, îi amuzau atît de mult pe colegii săi şi îi descumpăneau pe profesori. Ai fi zis că faţa sa lungă, cu trăsături foarte conturate, era din cauciuc, pentru că prea reuşea să facă tot felul de strîmbături.

Maigret nu îndrăznea să-l întrebe de ce venise la el. Îl observa, fiindu-i greu să creadă că trecuse atîta amar de vreme.

— Frumos birou! Nu ştiam că Poliţia Judiciară e atît de bine mobilată.

— Ai devenit anticar?

— Dacă vrei… Caut mobilă veche şi o dreg într-un mic atelier închiriat pe bulevardul Rochechouart. Ştii, acum toţi sîntem mai mult sau mai puţin anticari.

— Eşti mulţumit?

— Nu m-aş plînge dacă n-ar fi necazul care a dat peste mine în după-masa asta…

Era atît de obişnuit cu comicăriile, încît faţa lui căpăta automat expresii hazlii. Numai că tenul îi era tern şi privirea îngrijorată.

— De-aceea am venit la tine. Mi-am zis că tu ai înţelege mai degrabă decît altul…

Scoase un pachet de ţigări din buzunar şi aprinse una. Degetele lungi şi osoase îi tremurau uşor. Maigret avu impresia că mirosea a băutură.

— De fapt, sînt foarte necăjit…

— Te ascult.

— Da, numai că e greu de explicat. De patru ani, am o prietenă…

— Altă prietenă cu care trăieşti?

— Da şi nu… Nu… Nu chiar… Locuieşte pe strada Notre-Dame-de-Lorette, lîngă piaţa Saint-Georges…

Comisarul era mirat de ezitările şi de privirile lui jenate, pentru că îl ştia sigur pe el şi cu limbariţă. În liceu, Maigret îl invidia pentru această dezinvoltură. Şi îl mai invidia puţin şi pentru faptul că tatăl său era cel mai bun cofetar din oraş, cu prăvălia în faţa catedralei. Ba chiar dăduse numele lui unei prăjituri cu nucă, devenită specialitate locală.

Florentin avea totdeauna buzunarele pline de bani. Putea să facă farse la şcoală fără să fie pedepsit, ca şi cum s-ar fi bucurat de o imunitate specială. Şi, la lăsarea serii, ieşea uneori cu fetele.

— Spune…

— O cheamă Josée… Mă rog, numele ei adevărat e Joséphine Papet, dar preferă Josée. Şi eu la fel… Are treizeci şi patru de ani, dar pare mai tînără…

Faţa lui Florentin era atît de mobilă, încît ai fi putut crede că e agitată de ticuri.

— E greu de explicat, bătrîne…

Se ridică de pe scaun, se apropie de fereastră şi, în cadrul acesteia, corpul lui înalt se decupă în bătaia soarelui.

— E cald aici la tine, spuse el, oftînd şi ştergîndu-şi fruntea.

Musca nu mai venea să se aşeze pe colţul paginii din faţa comisarului. Se auzea zgomotul maşinilor şi autobuzelor de pe podul Saint-Michel, iar uneori şi sirena unui remorcher care lăsa coşul în jos înainte de a trece pe dedesubt.

Pendula din marmură neagră, aceeaşi ca în toate birourile Poliţiei Judiciare şi, probabil, ca în sute de alte birouri oficiale, arăta ora cinci şi douăzeci de minute.

— Nu sînt singurul…, spuse în cele din urmă Florentin.

— Singurul ce?

— Singurul ei prieten… Tocmai asta e greu de explicat… E cea mai bună fată din lume şi am fost amantul, prietenul şi confidentul ei…

Maigret îşi aprinse pipa şi se strădui să fie răbdător. Fostul său coleg de şcoală se întoarse şi se aşeză pe scaunul din faţa lui.

— Avea mulţi alţi prieteni? îl întrebă în cele din urmă comisarul, văzînd că tăcerea dura cam multişor.

— Stai să număr… Unu, Paré… Apoi Courcel… Doi… Apoi Victor… Trei… În fine, un tinerel pe care nu l-am văzut niciodată şi căruia eu îi spun roşcovanul… Patru…

— Patru amanţi care o vizitează în mod regulat?

— Unii o dată, alţii de două ori pe săptămînă…

— Şi ei ştiu că sînt mai mulţi?

— Sigur că nu…

— Astfel încît fiecare are iluzia că numai el o întreţine?

Cuvîntul îl jenă pe Florentin, care începu să fărîmiţeze tutunul unei ţigări pe covor.

— Te-am prevenit că e greu de înţeles…

— Şi tu ce amestec ai în povestea asta?

— Sînt prietenul ei… Dau fuga imediat ce e singură…

— Dormi la ea acasă?

— Nu şi în noaptea de joi spre vineri…

— Pentru că locul e ocupat? întrebă Maigret, aparent fără ironie.

— Da, de Courcel… Îl cunoaşte de zece ani… Locuieşte la Rouen şi are biroul pe bulevardul Voltaire… Ar dura prea mult să-ţi explic… Mă dispreţuieşti?

— N-am dispreţuit niciodată pe nimeni.

— Ştiu că situaţia mea poate să pară delicată şi că majoritatea oamenilor m-ar judeca cu severitate. Totuşi, jur că ne iubim…

Şi adăugă imediat:

— Sau, mai exact, ne iubeam…

Cuvîntul îl frapă pe comisar, a cărui faţă deveni inexpresivă.

— V-aţi despărţit?

— Nu.

— A murit?

— Da.

— Cînd?

— În după-masa asta…

Florentin ridică spre el o faţă tragică şi rosti într-un mod destul de teatral:

— Jur că n-am făcut-o eu… Mă cunoşti… Tocmai pentru că mă cunoşti şi te cunosc am venit la tine…

Într-adevăr, se cunoscuseră la doisprezece ani, la cincisprezece ani, la şaptesprezece ani, dar, după aceea, fiecare mersese pe drumul lui.

— De ce-a murit?

— Cineva a tras în ea cu revolverul.

— Cine?

— Nu ştiu.

— Unde s-a întîmplat?

— La ea acasă… În dormitor…

— Unde te aflai în acel moment?

Tutuitul devenea din ce în ce mai dificil.

— În garderobă…

— Adică în apartament?

— Da… S-a mai întîmplat de cîteva ori… Cînd cineva suna, eu… Te dezgust? Jur că nu-i ceea ce crezi… Îmi cîştig viaţa… Muncesc…

— Încearcă să-mi spui exact ce s-a întîmplat.

— De cînd?

— Să spunem că de la prînz.

— Am luat masa împreună. Găteşte foarte bine. Stăteam amîndoi în faţa ferestrei. Ca în fiecare miercuri, aştepta pe cineva doar pe la cinci şi jumătate-şase…

— Pe cine?

— Îl cheamă François Paré, un bărbat la vreo cincizeci de ani, şef de serviciu la Ministerul Lucrărilor Publice. Se ocupă de Căile Navigabile. Locuieşte la Versailles…

— Nu vine niciodată mai devreme?

— Nu…

— Ce s-a întîmplat după masa de prînz?

— Am stat de vorbă…

— Cum era îmbrăcată?

— În capot. Cînd nu iese din casă, stă totdeauna în capot… Pe la trei şi jumătate, cineva a sunat la uşă şi m-am repezit spre garderobă, care nu se deschide spre dormitor, ci spre baie…

Maigret îşi pierdea răbdarea.

— Şi?

— Cam după un sfert de oră, am auzit un zgomot care semăna cu o împuşcătură…

— Prin urmare, la patru fără un sfert?

— Presupun că da…

— Ai ieşit repede să vezi?

— Nu… N-ar fi trebuit să mă aflu acolo… În plus, ceea ce crezusem că e o împuşcătură putea să fie foarte bine zgomotul ţevii de eşapament a unei maşini sau a unui autobuz.

Maigret îl privea acum cu mare atenţie. Îşi amintea de poveştile istorisite de Florentin pe vremuri, toate mai mult sau mai puţin fanteziste. Uneori, ai fi zis că nici el nu mai era în stare să facă deosebire între ce era adevăr şi ce era minciună.

— Ce aşteptaţi?

— Nu mă mai tutuieşti? Vezi bine că…

Părea întristat, dezamăgit.

— Bine! Ce aşteptai în dulap?

— Nu era un dulap, ci o garderobă destul de mare. Aşteptam să plece bărbatul…

— De unde ştii că era un bărbat, dacă nu l-ai văzut?

Celălalt îl privi uimit.

— Nu m-am gîndit la asta…

— Această Josée nu avea prietene?

— Nu…

— Nici familie?

— E din Concarneau şi n-am văzut niciodată pe nimeni din familia ei…

— Cum ai ştiut că persoana plecase?

— Am auzit paşi în salon, apoi uşa s-a deschis şi s-a închis…

— La ce oră?

— Pe la patru…

— Prin urmare, asasinul ar fi stat un sfert de oră lîngă victimă?

— Aşa s-ar zice…

— Cînd ai intrat în dormitor, unde ţi-ai găsit amanta?

— Zăcea pe jos, lîngă pat…

— Cum era îmbrăcată?

— Tot în capotul galben…

— Unde fusese împuşcată?

— În gît…

— Eşti sigur că era moartă?

— Nu era greu de văzut…

— Era dezordine în încăpere?

— N-am observat nimic…

— Sertare trase, hîrtii împrăştiate?

— Nu… Nu cred…

— Nu eşti sigur?

— Eram prea emoţionat…

— Ai telefonat vreunui medic?

— Nu. Din moment ce era moartă…

— La comisariatul de cartier?

— Nici…

— Ai ajuns aici la ora cinci. Ce-ai făcut de la patru?

— Mai întîi m-am prăbuşit într-un fotoliu, complet năucit… Nu înţelegeam. Nici acum nu înţeleg… Apoi mi-am zis că eu voi fi cel acuzat, mai ales că afurisita de portăreasă nu poate să mă sufere…

— Ai stat în fotoliu aproape o oră?

— Nu… Am plecat după nu ştiu cît timp şi m-am dus la bistroul Grand-Saint-Georges, unde am băut trei pahare de coniac unul după altul…

— Şi pe urmă?

— Mi-am amintit că ai ajuns şeful Brigăzii Omucideri…

— Cum ai venit aici?

— Am luat un taxi…

Maigret era furios, dar nu se vedea decît din rigiditatea feţei. Deschise uşa dinspre biroul inspectorilor, ezită între Janvier şi Lapointe, care erau acolo amîndoi, apoi îl alese pe Janvier.

— Vino o clipă… Îi telefonezi mai întîi lui Moers, la laborator, să vină pe strada Notre-Dame- -de-Lorette… La ce număr?

— 17 bis…

De fiecare dată cînd se uita la fostul lui coleg, avea aceeaşi expresie dură, încruntată. În timp ce Janvier telefona, aruncă o privire spre pendulă şi constată că era cinci şi jumătate.

— Cine ziceai că e clientul de miercuri?

— Paré… Cel de la minister…

— În mod normal, la ora asta ar trebui să fie la uşa apartamentului?

— Da, ăsta e momentul…

— Are cheie?

— Nici unul nu are cheie…

— Nici tu?

— Nu era acelaşi lucru. Înţelegi, bătrîne…

— Aş vrea să nu-mi mai spui bătrîne.

— Vezi! Chiar şi tu…

— Să mergem!

Îşi luă pălăria şi, în timp ce cobora scara lată şi mohorîtă, îşi umplu pipa cu tutun.

— Mă întreb de ce ai aşteptat atîta timp ca să vii la mine sau ca să anunţi poliţia… Era bogată?

— Presupun… Acum trei-patru ani a cumpărat o casă pe strada Mont-Cenis, sus pe Montmartre…

— Avea bani în apartament?

— Posibil. N-aş putea să jur. Ştiu însă că nu avea încredere în bănci…

Urcară într-una dintre micile maşini negre parcate în curte şi Janvier se instală la volan.

— Vrei să mă faci să cred că, deşi trăiai cu ea, nu ştiai unde îşi ţinea economiile?

— Ăsta e adevărul…

Îi veni să-i strige: „Nu mai face pe clovnul!” Dar renunţă, poate că din milă.

— Cîte încăperi are apartamentul?

— Un salon, o sufragerie, un dormitor cu baie şi o bucătărie mică…

— Plus garderoba…

— Plus garderoba…

Strecurîndu-se printre maşini, Janvier încerca să înţeleagă din replicile schimbate de cei doi bărbaţi.

— Jur, Maigret…

Bine că nu-i zicea Jules, pentru că la liceu aveau obiceiul să-şi spună pe numele de familie!

* * *

În timp ce treceau toţi trei prin faţa lojei de la intrare, Maigret zări perdeaua de tul de la uşa cu geam mişcîndu-se şi, în spatele ei, o portăreasă enormă, masivă. Faţa îi era pe măsura corpului şi, cu trăsăturile încremenite, femeia îi privea la fel de fix ca un portret în mărime naturală sau ca o statuie.

Ascensorul era mic, şi comisarul se pomeni lipit de Florentin, cu ochii foarte aproape de cei ai fostului său coleg, iar asta îl jenă. La ce se gîndea în acel moment fiul cofetarului din Moulins? Oare teama îi provoca acea grimasă permanentă, deşi se străduia să pară natural, ba chiar să zîmbească?

Să o fi ucis el pe Joséphine Papet? Ce făcuse timp de o oră, înainte de a se prezenta în biroul lui?

Traversară palierul de la etajul trei, iar Florentin scoase cît se poate de natural o legătură de chei din buzunar. După un vestibul îngust, intrai într-un salon, unde Maigret avu impresia că se întorsese în urmă cu cincizeci de ani, dacă nu cu mai mult.

Perdelele vechi de mătase roz erau drapate ca pe vremuri, legate cu cordeluţe groase din mătase împletită. Pe parchet era întins un covor decolorat.

Pluş şi mătase peste tot, iar pe falsele fotolii Louis XVI, şerveţele pătrate brodate sau din dantelă.

Lîngă fereastră, un divan acoperit cu catifea, cu o mulţime de perne încă deranjate, ca şi cum cineva stătuse de curînd acolo. Un gheridon. O lampă cu abajur roz şi cu picior aurit.

Probabil că era colţul preferat al amantei fostului său coleg de şcoală. Avea un pick-up la îndemînă, ciocolată, reviste şi cîteva romane de dragoste. Televizorul era exact în faţa ei, în cealaltă parte a încăperii.

Pe pereţii acoperiţi de un tapet cu flori mici fuseseră agăţate cîteva pînze care reprezentau peisaje cu detalii minuţioase.

Florentin, care urmărea privirea lui Maigret, confirmă:

— Aici stătea de cele mai multe ori…

— Şi tu?

Anticarul arătă un fotoliu vechi din piele, care contrasta cu restul mobilei.

— Eu l-am adus…

Sufrageria era la fel de învechită, banală şi sufocantă, şi chiar şi aici perdelele grele de catifea erau drapate, iar pe pervazul celor două ferestre se vedeau ghivece cu plante.

Uşa dormitorului era întredeschisă. Florentin ezită să intre. Maigret o deschise primul şi văzu, la mai puţin de doi metri, un corp întins pe covor.

După cum se întîmplă deseori, gaura din gît părea disproporţionată faţă de calibrul unui glonţ. Femeia pierduse mult sînge, totuşi faţa ei trăda doar mirare.

După cît putea să-şi dea seama, era mică de statură, durdulie şi cu o faţă blîndă – una dintre acele femei care te duc cu gîndul la o mîncărică gătită cu mare grijă, la dulceţuri puse cu mare drag în borcane.

Privirea lui Maigret căuta ceva în jur.

— N-am văzut nici o armă, spuse fostul său coleg, care îi ghicise iar gîndul. Doar dacă n-a căzut sub ea, ceea ce mi se pare improbabil…

Telefonul se afla în salon. Maigret prefera să termine cu formalităţile indispensabile.

— Janvier, telefonează mai întîi la comisariatul de cartier. Cere-i comisarului să vină însoţit de un medic. Pe urmă, anunţă la cabinetul procurorului…

Tehnicienii lui Moers aveau să sosească dintr-un moment în altul. Maigret dorise să beneficieze de cîteva minute de calm. Intră în baie, unde prosoapele erau roz. Rozul predomina în întreg apartamentul. Cînd deschise uşa garderobei, care era un fel de culoar ce nu ducea nicăieri, descoperi şi acolo culoarea roz, rozul-bombon al unei veste de lînică, rozul mai viu al unei rochii de vară… Celelalte haine erau tot în tonuri pastelate, verde de migdală, bleupal…

— N-ai costume aici?

— Ar fi fost dificil, murmură Florentin, puţin jenat. Pentru ceilalţi, deoarece se considera că trăieşte singură…

Evident! Şi asta era ceva de modă veche: bărbaţii maturi care veneau o dată sau de două ori pe săptămînă, făcîndu-şi iluzia că întreţin o amantă, fără să ştie nimic unul de celălalt.

Dar oare oare chiar nu ştiau?

Maigret se întoarse în dormitor şi deschise cîteva sertare, găsi facturi, lenjerie şi o cutie cu cîteva bijuterii ieftine.

Era ora şase.

— Domnul de miercuri trebuia să fi sosit, remarcă el.

— Poate că a urcat, a sunat la uşă şi, dacă nu i-a răspuns nimeni, a plecat.

— Comisarul a plecat spre noi, îl anunţă Janvier. Adjunctul procurorului soseşte imediat împreună cu un judecător de instrucţie…

Era acel moment al anchetei pe care Maigret îl detesta cel mai mult. Cinci-şase inşi se uitau unul la altul, apoi priveau toţi la cadavru, în faţa căruia doctorul se lăsa în genunchi.

Pură formalitate. Medicul nu făcea decît să constate decesul, detaliile venind abia după autopsie. Adjunctul procurorului făcea şi el constatarea în numele guvernului.

Judecătorul de instrucţie se uita la comisar, cu aerul că îl întreabă ce părere are, deşi Maigret nu avea încă nici o părere. Iar comisarul de poliţie era nerăbdător să se întoarcă în biroul lui.

— Să mă ţineţi la curent cu mersul anchetei, murmură judecătorul, care avea vreo patruzeci de ani şi probabil venise de curînd la Paris.

Îl chema Page. Urcase treptele ierarhice pornind de la o subprefectură şi trecînd apoi succesiv prin oraşe din ce în ce mai mari.

Moers şi oamenii lui aşteptau în salon, unde unul dintre specialişti căuta pentru orice eventualitate amprente digitale.

După plecarea oficialilor, Maigret le spuse:

— Acum e rîndul vostru, copii! Mai întîi fotografiaţi victima, pînă să vină maşina după ea.

Cînd se îndreptă spre uşă, Florentin vru să vină după el.

— Nu. Rămîi aici. Tu, Janvier, stai de vorbă cu vecinii de pe palier şi, la nevoie, cu cei de la etajul de sus, să aflăm dacă au auzit ceva.

Comisarul coborî pe scări. Casa era veche, dar încă destul de prezentabilă. Covorul stacojiu era fixat la fiecare treaptă cu bare de cupru. Aproape toate clanţele erau lustruite, ca şi placa pe care stătea scris: Domnişoara Vial, corsete şi mănuşi de comandă.

O găsi pe monumentala portăreasă la uşa lojei, în spatele perdelei, pe care o ţinea într-o parte cu degetele ei groase. Cînd vru să intre, ea făcu un pas înapoi, parcă fără să se mişte. Maigret deschise uşa.

Femeia îl privea cu aceeaşi indiferenţă cu care ar fi privit un obiect oarecare şi nici nu clipi cînd îi arătă insigna de comisar de la Poliţia Judiciară.

— Presupun că nu ştiţi?

Ea nu deschise gura, dar ochii săi păreau că spun: „Ce să ştiu?”

Încăperea era curată, cu o masă rotundă la mijloc şi doi canari într-o colivie. La celălalt capăt se zărea o bucătărie.

— Domnişoara Papet a murit…

Femeia vorbi, în sfîrşit. Pentru că vorbea! Avea o voce cam înăbuşită, care indica aceeaşi indiferenţă ca şi privirea. Oare nu era mai curînd ostilitate decît indiferenţă? Privea lumea prin geamul uşii şi o detesta, fără să facă deosebiri.

— De-aia era scandal pe scară? Mai sînt încă cel puţin zece sus, nu-i aşa?

— Cum vă numiţi?

— Nu văd de ce v-ar interesa numele meu.

— Deoarece vreau să vă pun cîteva întrebări şi trebuie să vă menţionez numele în raportul meu.

— Doamna Blanc…

— Văduvă?

— Nu.

— Soţul locuieşte aici?

— Nu.

— V-a părăsit?

— Acum nouăsprezece ani.

Se aşeză, în cele din urmă, într-un fotoliu pe măsura ei, iar Maigret nu ezită să facă la fel.

— A urcat cineva la domnişoara Papet între cinci şi jumătate şi şase?

— Da. La şase fără douăzeci…

— Cine?

— Ăla de miercuri, bineînţeles… Nu i-am întrebat niciodată cum îi cheamă… Unul înalt, cu părul rar, îmbrăcat totdeauna în culori închise.

— A stat mult timp sus?

— Nu.

— Cînd a coborît, nu v-a întrebat nimic?

— M-a întrebat dacă duduia Papet era plecată.

Trebuia să-i scoată cuvintele cu cleştele.

— Ce i-aţi răspuns?

— Că n-am văzut-o.

— A părut surprins?

— Da.

Era obositor, mai ales că privirea ei rămînea la fel de nemişcată ca şi trupul obez.

— Nu l-aţi văzut mai devreme, în cursul după- -amiezii?

— Nu.

— De exemplu, pe la trei şi jumătate n-aţi văzut pe nimeni urcînd? Eraţi aici?

— Eram aici şi nu a urcat nimeni.

— Şi nici n-a coborît? Pe la patru?

— Doar la patru şi douăzeci…

— Cine?

— Tipul…

— Cui îi ziceţi tipul?

— Celui care a sosit cu dumneavoastră. Prefer să nu-l numesc altfel…

— Amantul de suflet al domnişoarei Joséphine Papet?

Femeia zîmbi cu o ironie amară.

— Nu v-a spus nimic?

— Nici măcar nu i-aş fi deschis uşa.

— Sînteţi sigură că nimeni altcineva nu a urcat sau coborît între trei şi jumătate şi patru şi jumătate?

Pentru că mai răspunsese o dată, nu-şi dădu osteneala să repete.

— Îi cunoaşteţi pe ceilalţi prieteni ai locatarei dumneavoastră?

— Li se zice prieteni?

— Ceilalţi vizitatori… Cîţi sînt?

Ea mişcă din buze ca la biserică şi răspunse în cele din urmă:

— Patru… Plus tipul…

— N-a avut niciodată loc o întîlnire neplăcută între ei?

— Nu, după cîte ştiu…

— Staţi toată ziua în această încăpere?

— Mai puţin dimineaţa, cînd fac piaţa, şi apoi cînd curăţ scara.

— Nimeni n-a venit astăzi să vă ţină companie?

— Nimeni nu vine să-mi ţină companie.

— Cînd ieşea din casă domnişoara Papet?

— Pe la unsprezece dimineaţa, ca să-şi facă tîrguielile. Nu se ducea prea departe. Uneori, seara, mergea la cinematograf cu tipul…

— Şi duminica?

— Plecau uneori cu maşina.

— A cui e maşina?

— A ei, bineînţeles.

— Şi cine o conduce?

— El.

— Ştiţi… unde se află maşina?

— Într-un garaj de pe strada La Bruyère…

Nu-l întreba de ce murise locatara ei. Avea tot atît de puţină curiozitate cît şi energie, iar Maigret se uita la ea cu o mirare crescîndă.

— Domnişoara Papet a fost asasinată…

— Era de aşteptat, nu?

— De ce?

— Cu toţi bărbaţii ăia…

— A fost ucisă de un glonţ tras de aproape.

Femeia asculta fără să spună nimic.

— Nu v-a făcut niciodată confidenţe?

— Nu eram prietene…

— O uraţi?

— Nici măcar.

Pînă la urmă, conversaţia devenea apăsătoare, aşa că Maigret îşi şterse faţa de transpiraţie, părăsi încăperea şi se simţi fericit cînd ajunse pe trotuar. Duba Institutului Medico-Legal tocmai sosise. Targa urma să fie coborîtă, iar comi- sarul preferă să traverseze strada şi să intre la Grand-Saint-Georges, unde comandă o bere la tejghea.

Asasinarea lui Joséphine Papet nu provocase nici o reacţie în cartier sau măcar în casa unde locuia de mulţi ani.

Maigret văzu duba îndepărtîndu-se şi, cînd intră iar în casă, portăreasa se afla la post, privindu-l la fel ca prima dată. Luă ascensorul şi sună la uşă. Îi deschise Janvier.

— Ai vorbit cu vecinii?

— Cu cei pe care i-am găsit. La fiecare etaj, două apartamente au ferestrele spre stradă şi unul singur spre curte. Alături, am găsit o doamnă pe nume Sauveur, o femeie în vîrstă, foarte amabilă, foarte îngrijită. A stat în casă toată după-amiaza şi a ascultat radioul în timp ce tricota. A auzit un zgomot ca un fel de explozie înfundată, pe la mijlocul după-amiezii, şi şi-a zis că era de la ţeava de eşapament a unei maşini sau a unui autobuz…

— N-a auzit uşa deschizîndu-se şi închizîndu-se?

— Am controlat. Nu se poate auzi de la ea. Casa e veche şi zidurile sînt groase.

— La etajul patru?

— Un cuplu cu doi copii e plecat la ţară sau la mare de o săptămînă. În spate stă un pensionar de la căile ferate, care locuieşte cu nepotul lui. N-a auzit nimic.

Florentin stătea în picioare în faţa ferestrei deschise.

— Era deja deschisă după-amiază? întrebă comisarul.

— Da… Cred că da…

— Şi fereastra dormitorului?

— Sigur nu…

— Cum de eşti aşa sigur?

— Pentru că Josée avea totdeauna grijă s-o închidă cînd primea pe cineva…

În faţă puteau fi văzute patru-cinci fete care coseau într-un atelier şi unde se mai zărea şi un manechin acoperit cu pînză groasă, pe un picior de lemn negru.

Florentin părea îngrijorat, deşi se străduia să rămînă zîmbitor. Rictusul lui ciudat îi amintea lui Maigret de Liceul Banville, cînd colegul lui era prins de profesorul pe care îl imita pe la spate.

— Chiar vrei să ne aminteşti din cine ne tragem, domnule Florentin? spunea atunci bărbatul mic de statură, palid şi blond, care le preda latina.

Colaboratorii lui Moers cercetau cu cea mai mare atenţie întreg apartamentul, fără să le scape nici măcar un fir de praf. Lui Maigret îi era cald, deşi fereastra rămăsese deschisă. Nu-i plăcea deloc povestea aceea, care îl cam scîrbea. Şi nu-i plăcea să se afle într-o situaţie echivocă. Fără să vrea, în minte îi răsăreau imagini din trecut.

Nu ştia aproape deloc ce mai făceau foştii săi colegi, iar cel care reapăruse brusc se afla într-o poziţie mai mult decît delicată.

— Ai vorbit cu monumentul morţilor?

Comisarul se uită la Florentin, surprins.

— Portăreasa. Aşa îi zic eu. Probabil că şi ea m-a botezat într-un fel…

— „Tipul”…

— Bun! Eu sînt tipul. Ce ţi-a spus?

— Eşti sigur că mi-ai relatat faptele aşa cum s-au petrecut?

— De ce te-aş fi minţit?

— Totdeauna ai minţit. Minţeai din plăcere…

— Au trecut patruzeci de ani de-atunci!

— Nu mi se pare că te-ai schimbat foarte mult.

— Dacă aş fi avut ceva de ascuns, aş mai fi venit la tine?

— Ce altceva ai fi putut să faci?

— Să plec… Să mă întorc la mine acasă…

— Ca să fii arestat a doua zi dimineaţă?

— Aş fi putut să fug, să trec frontiera…

— Ai bani?

Florentin roşi, iar lui Maigret i se făcu puţin milă de el. Cînd era tînăr, faţa lui lungă de clovn, glumele şi strîmbăturile lui îi amuzau pe ceilalţi.

Acum nu arăta deloc hazliu şi era mai curînd penibil să-l vezi recurgînd la vechile grimase.

— Doar nu-ţi închipui că am ucis-o eu?

— De ce nu?

— Mă cunoşti…

— Ultima dată te-am văzut acum douăzeci de ani, în piaţa Madeleine, şi, pînă atunci, doar la liceul din Moulins…

— Arăt eu a asasin?

— Devii asasin în cîteva minute, în cîteva secunde. Pînă atunci, eşti un om ca toţi ceilalţi.

— De ce aş fi ucis-o? Eram cei mai buni prieteni din lume…

— Doar prieteni?

— Bineînţeles că nu, dar la vîrsta mea n-am să-ţi vorbesc de marea dragoste…

— Nici ea?

— Cred că mă iubea…

— Era geloasă?

— Nu i-am dat ocazia să fie… Nu mi-ai spus încă ce-a zis vrăjitoarea de jos…

Janvier îşi privea şeful cu o oarecare curiozitate, pentru că era prima dată cînd asista la un interogatoriu care se derula în asemenea condiţii. Se vedea că Maigret era stingherit, ezitant.

— N-a văzut pe nimeni urcînd.

— Minte… Sau era în bucătărie…

— Pretinde că n-a părăsit loja.

— Haida-de, e imposibil! Cel care a ucis-o trebuia să vină de undeva… Doar dacă…

— Doar dacă?

— Doar dacă nu cumva se afla deja în casă…

— Un locatar?

Florentin se agăţă imediat de această ipoteză.

— De ce nu? Nu sînt singurul bărbat din imobil…

— Josée avea relaţii cu unii locatari?

— De unde să ştiu? Nu sînt aici tot timpul. Am o meserie. Trebuie să-mi cîştig existenţa…

Suna fals. Încă un rol la activul lui Florentin, care jucase teatru toată viaţa.

— Janvier, vei cerceta casa de sus pînă jos, vei bate la toate uşile şi vei sta de vorbă cu cei pe care îi vei găsi. Mă întorc la birou.

— Dar maşina…

Maigret nu dorise niciodată să înveţe să conducă.

— Iau un taxi.

Apoi, către Florentin:

— Vino…

— Doar nu vrei să spui că mă arestezi?

— Nu.

— Ce ai de gînd faci? De ce ai nevoie de mine?

— Ca să stăm de vorbă.