Truman Capote, Summer Crossing

Copyright © 2006 by The Truman Capote Literary Trust. 

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC.

© 2006, 2013, 2020 by Editura POLIROM, pentru tra​ducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8472-4

ISBN PDF: 978-973-46-8473-1

ISBN print: 978-973-46-8031-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Andrejs Pidjass/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TRUMAN CAPOTE, pe adevăratul său nume Truman Streckfus Persons, s-a născut la 30 septembrie 1924 în New Orleans şi, după divorţul părinţilor, a fost crescut de familia mamei sale, într-un orăşel din Alabama. Când aceasta s-a recăsătorit cu un om de afaceri cubanez, Capote s-a mutat la New York şi a adoptat numele tatălui vitreg. La şaptesprezece ani şi-a întrerupt studiile şi s-a angajat la The New Yorker; curând a început să-şi publice povestirile în prestigioase reviste literare, iar în 1948 i-a apărut romanul Alte glasuri, alte încăperi, care s-a bucurat de un enorm succes şi l-a impus în atenţia criticilor ca una dintre cele mai mari speranţe ale prozei americane. Volumele de povestiri, romanele şi piesele de teatru publicate ulterior – O vară de răscruce (1943, roman apărut postum în 2005), Arborele nopţii şi alte povestiri (1949), Harfa de iarbă (1951), Mic dejun la Tiffany (1958), Cu sânge rece (1966), Muzică pentru cameleoni (1980) –, dintre care multe sunt obiectul unor ecranizări celebre, îi consolidează definitiv reputaţia şi, totodată, stilul: o combinaţie irezistibilă de nonconformism, ironie, rafinament psihologic şi complexitate stilistică.

Capitolul 1

— Draga mea, eşti un adevărat mister, a comentat mama, iar Grady, privind-o pe deasupra mesei, peste aranjamentul floral de trandafiri şi ferigă din centru, a zâmbit cu indulgenţă.

„Da, sunt un mister“; şi îi făcea plăcere asemenea gând. Dar Apple, sora ei cu opt ani mai mare, căsătorită şi departe de a fi un mister, a intervenit:

— Grady e numai aiurită; vai, ce-aş mai dori să plec şi eu cu voi! Mamă, când mă gândesc că de azi într-o săptămână o să iei micul dejun la Paris! George îmi tot promite că o să plecăm şi noi… dar nu ştiu…

S-a oprit din vorbă şi a privit-o lung pe sora ei:

— Grady, de ce naiba preferi să rămâi în New York în toiul verii?

Grady ar fi vrut să fie lăsată în pace; dar o hărţuiau întruna, şi apoi asta era chiar dimineaţa în care urma să plece vaporul: ce-ar mai fi putut să le spună în plus? În plus, nu mai exista decât adevărul, or, ea nu avea intenţia să le dezvăluie adevărul.

— N-am petrecut încă nici o vară aici, a răspuns şi s-a ferit de privirile lor, uitându-se pe fereastră: luminile traficului dădeau freamăt dimineţii calme din Central Park, iar soarele, îmbibat de începutul de vară care usucă frageda crustă verde a primăverii, se filtra printre copacii din faţa restaurantului Plaza, unde luau micul dejun.

— Mă rog, sunt perversă, aşa cum mă socotiţi voi.

Şi-a dat seama, zâmbind, că, probabil, greşise făcând această afirmaţie; într-adevăr, familia ei nu era departe de a o socoti perversă; şi, cândva, pe la paisprezece ani, avusese o revelaţie teribilă, acută: intuise că mama ei o iubea fără să o placă; la început crezuse că acest lucru provenea din faptul că mama o considera mai urâtă, mai îndărătnică, mai puţin veselă şi jucăuşă decât era Apple, dar mai târziu, când a devenit dureros de evident, pentru Apple, că Grady o întrecuse mult în frumuseţe, a renunţat la ipoteza privitoare la atitudinea mamei: răspunsul era pur şi simplu – şi în cele din urmă a înţeles şi Grady – că nici ea, încă din copilărie, într-un fel oarecum pasiv, nu o prea plăcuse pe mama ei. Reacţiile uneia faţă de cealaltă nu reflectau, în mod vizibil, starea de fapt; lăcaşul ostilităţii lor era mobilat, destul de modest, cu afecţiune, o afecţiune pe care doamna McNeil o exprima acum strângând mâna fetei în mâna ei şi spunându-i:

— O să ne facem griji pentru tine, dragă. E inevitabil. Nu ştiu. Nu ştiu. Nu sunt sigură că e bine ce facem. Şaptesprezece ani nu înseamnă maturitate, şi până acum nu ai rămas niciodată singură.

Domnul McNeil care, ori de câte ori vorbea, părea să pluseze la o partidă de pocher, şi care intervenea arareori, în parte pentru că soţia sa detesta să fie întreruptă, în parte pentru că el era un om foarte ostenit, şi-a stins trabucul în ceaşca de cafea, făcându-le să se încrunte pe Apple şi pe doamna McNeil şi a cuvântat:

— Ce dracu’, eu, la optsprezece ani, sosisem de trei ani în California.

— Dar… Lamont… tu eşti bărbat.

— Şi ce-i cu asta? a mormăit el. Parcă în ultima vreme femeile sunt egale cu bărbaţii. Aşa spui tu.

Doamna McNeil şi-a dres vocea, ca şi cum conversaţia luase o turnură neplăcută.

— Totuşi, Lamont, nu pot spune că plec cu inima uşoară…

Grady simţea înălţându-se în ea un val de râs nestăpânit, un tumult care făcea ca vara albă ce se aşternea în faţa ei să pară o pânză despăturită, aşteptând primele trăsături de penel, pure, aspre, libere. Apoi, cu o figură sobră, i-a venit să râdă; râdea pentru că toţi erau atât de departe de a bănui ceva – nu suspectau absolut nimic. Lumina care vibra în argintăria de pe masă părea să-i înflăcăreze emoţia şi, totodată, să-i transmită un semnal de avertisment: „fii prudentă, dragă!“ Dar, pe de altă parte, ceva îi şoptea: „Grady, fii mândră, eşti înaltă, aşa încât îţi poţi flutura flamura cât mai sus, în vânt!“ Oare de unde anume veniseră şoaptele? Trandafirii? Trandafirii vorbesc, sunt inimile înţelepciunii, aşa citise ea undeva. S-a uitat din nou pe fereastră; râsul lăuntric dădea pe dinafară, îi inunda buzele: ce zi cu soare glorios pentru Grady McNeil, şi trandafiri care vorbesc!

— Ce găseşti atât de amuzant, Grady?

Apple nu avea un glas plăcut; îţi sugera gângurelile subvocale ale unui bebeluş năzuros.

— Mama îţi pune o întrebare simplă şi tu râzi de parcă ţi-ar fi vorbit o idioată, a adăugat ea.

— Grady nu mă consideră o idioată, în nici un caz, a intervenit doamna McNeil, dar tonul ei lipsit de convingere trăda îndoială, iar ochii, camuflaţi de voaleta ca o pânză de păianjen pe care şi-o lăsase acum peste faţă, păreau vag nedumeriţi, tulburaţi parcă de înţepătura pe care o simţea când se confrunta cu ceea ce considera ea a fi dispreţul lui Grady. Era clar că între ele nu exista decât un contact foarte firav: nu le lega nici un fel de simpatie, ştia bine; totuşi nu suporta gândul că Grady, prin atitudinea ei distantă, ar sugera că-i este superioară; în asemenea momente, mâinile doamnei McNeil zvâcneau. Odată, cu mulţi ani în urmă, când Grady era încă băieţoasă, cu părul scurt şi genunchii juliţi, doamna McNeil nu fusese în stare să-şi controleze mâinile şi, cu acea ocazie, care întâmplător a coincis şi cu perioada cea mai sâcâitoare din viaţa unei femei, şi-a îngăduit, provocată de aerele distante ale lui Grady, să-şi pălmuiască zdravăn fiica. Mai târziu, ori de câte ori s-a simţit invadată de un impuls similar, doamna McNeil şi-a apăsat mâinile pe o suprafaţă solidă, întrucât, cu acel prilej anterior când nu se putuse reţine, ochii lui Grady, verzi ca două petice de mare, o priviseră de sus, priviseră prin ea, îndreptaseră un reflector crud asupra oglinzii pătate a vanităţilor ei: pentru că doamna McNeil, o femeie limitată, se ciocnise pentru prima oară de o voinţă mai puternică decât a ei.

— Bineînţeles că nu mă consideră idioată, a repetat acum, clipind cu un umor artificial.

— Scuză-mă, i s-a adresat Grady. M-ai întrebat ceva? Mi se pare că nu mai aud bine.

Cuvintele ei sunau mai curând a confesiune decât a scuză.

— Ba mai curând, a chicotit Apple, s-ar spune că eşti îndrăgostită.

O tresărire a inimii, o umbră de primejdie, linguriţa de argint a tremurat o clipă, şi o felie rotundă de lămâie, pe jumătate stoarsă de degetele lui Grady, i-a înţepenit în mână; s-a uitat cu repeziciune în ochii surorii ei să constate dacă oglindeau o expresie vicleană sau numai stupidă. După care, satisfăcută, a continuat să-şi stoarcă lămâia în ceai şi a ascultat-o pe mama ei spunând:

— În legătură cu rochia ta, dragă. Cred că aş putea să o comand la fel de bine la Paris, la Dior sau la Fath, ceva de genul ăsta. Până la urmă, s-ar putea să fie chiar mai puţin scumpă acolo. Cel mai mult mi-ar plăcea un verde pastel, s-ar potrivi de minune cu tenul şi cu părul tău – deşi trebuie să-ţi mărturisesc că aş prefera să nu-l mai tunzi atât de scurt: nu-i cuviincios şi e lipsit de feminitate. Păcat că domnişoarele care-şi fac debutul în societate nu pot purta verde. Dar cred că o mătase albă, moarată…

Grady a întrerupt-o, încruntându-se.

— Dacă te referi la rochia pentru petrecere, află că nu o vreau. Nu vreau o petrecere, nu am de gând să mă duc la vreo petrecere, în nici un caz la acest gen de petrecere. Nu vreau să fiu ridicolă.

Dintre toate lucrurile care o supărau pe doamna McNeil, acesta din urmă o irita şi o agasa cel mai mult: a început să tremure de parcă anumite trepidaţii nefireşti porniseră să zgâlţâie incinta solidă şi stabilă a hotelului Plaza. Ar fi putut să răspundă: „Nici eu nu vreau să fiu ridicolă“, pentru că în vederea debutului lui Grady în societate, procedase la o serie întreagă de manevre; ba chiar îi venise ideea să angajeze o secretară. Mai mult, ar fi putut afirma, fără să greşească prea tare, că întreaga ei activitate mondenă din ultima vreme, că fiecare dejun plicticos şi fiecare ceai searbăd (aşa era tentată să le descrie) fuseseră suportate numai pentru ca fiica ei să se bucure de o primire strălucitoare în anii ei de baluri. Debutul în societate al lui Lucy McNeil constituise, la vremea lui, un eveniment faimos şi sentimental: bunica ei, o frumuseţe pe drept celebră în New Orleans, care se măritase cu La Trotta, senatorul de Carolina de Sud, le prezentase pe Lucy şi pe cele două surori ale ei, împreună, la un bal Camellia, la Charleston, în aprilie 1920; a fost o prezentare în toată puterea cuvântului, pentru că cele trei surori La Trotta nu erau decât nişte şcolăriţe ale căror aventuri mondene se produseseră până atunci doar în parametrii cătuşelor bisericeşti; în acea seară, Lucy îşi vânturase cu atâta zel picioarele, încât zile întregi după aceea purtase amprenta vânătăilor intrării ei în lume; şi cu atâta nesaţ se sărutase cu fiul guvernatorului, încât o lună după aceea i se îmbujorau obrajii de ruşine şi de remuşcare, pentru că surorile ei – fete mari pe atunci şi fete bătrâne acum – susţineau că dacă te săruţi cu un băiat rămâi însărcinată şi faci copii; ba nu, a lămurit-o bunica după ce i-a ascultat mărturisirea înlăcrimată, sărutările nu te lasă însărcinată – nu te fac nici măcar doamnă. Uşurată, Lucy a trecut printr-un an întreg de triumfuri; triumfuri pentru că era plăcută la înfăţişare şi nu te contraria când o ascultai vorbind; avantaje serioase ţinând seama că a fost un sezon slab, în care promoţia de tinere a oferit spre alegere specimene deplorabile ca Hazel Veere Numbland sau fetele Lincoln. Şi atunci, în timpul sărbătorilor de iarnă, familia mamei ei, adică familia Fairmont din New York, a organizat în onoarea tinerei Lucy, în chiar hotelul acesta, adică Plaza, o distinsă serată dansantă; cu toate că acum stătea atât de aproape de podium şi se străduia să-şi aducă aminte, doamna McNeil nu izbutea să revadă decât foarte puţine aspecte, doar că totul era aur şi alb, că ea purta perlele mamei ei şi, da, îl cunoscuse pe Lamont McNeil; o întâmplare cu totul neremarcabilă: dansase o singură dată cu el, ceea ce nu-i făcuse nici o impresie. Dar mama ei fusese impresionată, pentru că Lamont McNeil, deşi necunoscut pe plan monden şi cu toate că avea mai puţin de treizeci de ani, arunca o umbră din ce în ce mai substanţială în Wall Street, drept pentru care era considerat o partidă dezirabilă; nu chiar în cercul îngerilor, dar oricum, în straturile ceva mai joase. Tânărul a fost invitat la masă. Tatăl lui Lucy l-a invitat în Carolina de Sud la o vânătoare de raţe. O acţiune bărbătească, a comentat bătrâna doamnă La Trotta şi, acesta fiind criteriul ei suprem, i-a conferit tânărului pecetea de aur. Şapte luni mai târziu, Lamont McNeil, imprimând vocii lui cea mai tandră modulaţie, şi-a recitat partitura, iar Lucy, care nu primise decât alte două propuneri, una absurdă, iar cea de-a doua caraghioasă, a răspuns „Vai, Lamont, sunt cea mai fericită fată din lume!“. Avea nouăsprezece ani când a născut primul copil: Apple¹, botezată astfel, destul de amuzant, pentru că în timpul sarcinii Lucy consumase lăzi întregi de mere. Bunica ei, prezentă la ceremonia botezului, a considerat că alegerea numelui constituia o frivolitate şocantă – pricinuită de faptul că lui Lucy i se urcaseră la cap jazzul şi alte trăsnăi ale anilor ’20. Alegerea fantezistă a acestui nume a reprezentat ultimul semn vesel de exclamare al unei copilării prelungite, pentru că, un an mai târziu, Lucy a pierdut cel de-al doilea prunc: un băiat, născut mort, pe care ar fi vrut să-l boteze Grady, în memoria fratelui ei ucis în război. A jelit multă vreme, iar Lamont a închiriat un iaht şi au făcut o croazieră pe Marea Mediterană; în fiecare port pitoresc în care făceau escală, de la St. Tropez la Taormina, Lucy organiza la bord petreceri lacrimogene cu îngheţată, pentru haitele de puştani localnici, stingheriţi, pe care stewardul îi culegea de pe ţărm. Dar odată cu întoarcerea în America, ceaţa elegiacă s-a risipit abrupt: Lucy a descoperit Crucea Roşie, Harlemul, a început să nutrească interes pentru Biserica Trinităţii, pentru Cosmopolitan, pentru Partidul Republican; era gata să patroneze orice, să contribuie, să participe: unii o considerau admirabilă, alţii curajoasă, şi alţii, puţini la număr, o dispreţuiau. Aceştia din urmă au alcătuit o clică însufleţită care, de-a lungul anilor, şi-a adunat forţele şi a sabotat câteva dintre numeroasele ei ambiţii. Lucy a aşteptat; a aşteptat lansarea în societate a lui Apple; mama unei debutante de mare strălucire dispune de versiunea socială a unei răzbunări atomice. Dar Lucy a fost frustrată de această răzbunare, pentru că izbucnise noul război, şi un debut scânteietor la vreme de război ar fi fost de un excesiv prost gust; în schimb, a donat o ambulanţă Angliei. Şi acum, încerca şi Grady să o frustreze. Mâinile doamnei McNeil fremătau pe tăblia mesei, apoi zburau la reverul taiorului şi trăgeau de o broşă de diamante brune: era prea de tot, Grady încercase de la bun început să o frustreze, pur şi simplu pentru că nu se născuse băiat. Totuşi îi dăduse numele masculin Grady, iar biata bătrână doamnă La Trotta, aflată pe atunci în ultimul ei an exasperat de viaţă, se indignase suficient încât să declare că Lucy nu-i în toate minţile. Dar Grady nu a fost niciodată Grady, cu alte cuvinte copilul pe care şi-l dorise ea. Nu numai pentru că în chestiunea de faţă Grady refuza să fie ideală: Apple, cu manierele ei drăgălaşe şi vesele, ajutată de flerul lui Lucy pentru ceea ce înseamnă stil, ar fi fost un succes incontestabil, dar Grady, care, pe de o parte, nu se prea bucura de popularitate printre tineri, ar fi reprezentat o şansă îndoielnică. Şi, dacă refuza să coopereze, eşecul era de neînlăturat.

— Grady McNeil, debutul tău în societate va avea loc, a decretat doamna McNeil, trăgându-şi mănuşile. Vei purta o rochie de mătase albă şi un buchet de orhidee verzi care or să estompeze puţin culoarea ochilor şi a părului tău roşu. Şi o să angajăm orchestra pe care a avut-o familia Bell pentru Harriet. Grady, te previn de pe acum, dac-ai să-mi pui beţe în roate, n-am să-ţi mai vorbesc în viaţa mea. Lamont, vrei, te rog, să ceri nota?

Grady a rămas tăcută câteva momente; ştia bine că ceilalţi nu erau chiar atât de calmi pe cât păreau: se aşteptau ca ea să reacţioneze din nou, ceea ce dovedea cât de superficial o judecau, cât de puţin sesizaseră recenta ei transformare. Cu o lună sau două înainte, dacă demnitatea ei ar fi fost afectată, ar fi ieşit valvârtej din încăpere, ar fi sărit în maşină şi ar fi pornit în trombă spre port, apăsând neîntrerupt pe acceleraţie; l-ar fi găsit pe Peter Bell şi ar fi reparat împreună boacăna într-o bombă de pe şosea; i-ar fi făcut să se îngrijoreze de soarta ei. Dar acum nu simţea decât o pură detaşare. Şi, într-un fel, puţină compătimire faţă de ambiţiile lui Lucy. În fond, mai era o vară până atunci; nu avea nici un motiv să creadă că lucrurile se vor întâmpla vreodată aşa; o rochie albă de mătase şi orchestra pe care o angajase familia Bell pentru Harriet! În timp ce domnul McNeil achita nota, iar cele trei femei străbăteau restaurantul, Grady a luat-o pe Lucy de braţ şi, cu o stângăcie de mânz nărăvaş, i-a depus pe obraz un sărut spontan, delicat. Gest care a avut efectul subit de a-i reunifica; erau din nou o familie; Lucy radia, soţul ei, fiicele ei, era o femeie mândră, iar Grady, în pofida ciudăţeniilor şi încăpăţânărilor ei, zică cine ce-o vrea, era un copil minunat, cu personalitate adevărată.

— Drăguţo, i s-a adresat Lucy, o să-mi fie dor de tine.

Apple, care mergea în faţa lor, a întors capul.

— Grady, ai venit cu maşina ta?

Grady nu s-a grăbit să răspundă; tot ce-i spunea Apple în ultima vreme trăda o urmă de bănuială; dar, la urma urmei, de ce să-i pese? Şi ce dacă Apple ştia? Totuşi, n-ar fi vrut să ştie.

— Am luat metroul din Greenwich.

— Deci ţi-ai lăsat maşina acasă?

— De ce, ce importanţă are?

— Niciuna. Şi nu-i nevoie să latri la mine. Mă gândeam doar că ai putea să mă conduci până în Island. I-am promis lui George că trec pe acasă să-i aduc enciclopedia – şi-i o chestie teribil de grea. Nu-mi place să mă car cu ea în metrou. Dac-am ajunge la timp, ai putea să profiţi de o partidă de înot.

— Îmi pare rău, Apple. Maşina-i la garaj, în revizie. Am lăsat-o ieri acolo pentru că s-a defectat vitezometrul. Cred că la ora asta e reparată. Adevărul e că am o întâlnire în oraş.

— Zău? i-a replicat Apple cu ţâfnă. Te supără dacă te întreb cu cine te întâlneşti?

O supăra foarte tare, dar i-a răspuns:

— Cu Peter Bell.

— Cu Peter Bell, Dumnezeule! De ce te tot vezi cu el? Se crede deştept foc, băiatul ăsta.

— Şi chiar aşa este.

— Apple, a intervenit Lucy. Nu-i treaba ta cine sunt prietenii lui Grady. Peter e un băiat adorabil; şi mama lui a fost una dintre domnişoarele mele de onoare. Lamont, mai ţii minte? Ea mi-a prins buchetul. Dar Peter nu-i încă la Cambridge?

Chiar în clipa aceea, Grady şi-a auzit numele strigat în gura mare, din hol:

— Hiho, McNeil!

Un singur om din lume ar fi putut-o striga în felul ăsta şi, cu o bucurie prefăcută, pentru că omul nu-şi alesese momentul cel mai fericit ca să-şi facă apariţia, s-a întors şi a văzut că era chiar el. Un tânăr îmbrăcat cu lucruri foarte scumpe, dar pervers asortate (o cravată albă elegantă de seară, la un costum sport ai cărui pantaloni erau încinşi cu un brâu de erou de western, bătut în giuvaiere, iar în picioare papuci de tenis), încasa restul la buticul de trabucuri. A înaintat spre ea, şi Grady s-a grăbit să-l întâmpine la jumătatea drumului; tânărul păşea cu graţia degajată a celui care se aşteaptă să cunoască tot ce-i mai bun în viaţă.

— Ce drăguţă eşti, McNeil, i-a spus şi a strâns-o în braţe. Dar eu sunt şi mai drăguţ: tocmai am ieşit de la frizer.

Prospeţimea impecabilă a feţei lui netede, cu trăsături plăcute, îi întărea spusele; şi părul proaspăt tuns îi dădea acel aer de inocenţă neajutorată pe care numai o tunsoare îl poate conferi.

Grady i-a tras un ghiont poznaş, băieţeşte.

— Hei, nu eşti la Cambridge? Cursurile de Drept au început să fie prea plicticoase?

— Plicticoase, dar mai puţin plicticoase decât reacţia alor mei când or să afle că mi s-a dat un şut în fund.

— Nu te cred, i-a răspuns Grady, râzând. În orice caz, trebuie să-mi povesteşti totul. Dar nu acum, că suntem în mare goană. Mama şi tata pleacă în Europa, şi eu îi conduc la vapor.

— N-aş putea veni şi eu? Vă rog, domnişoară.

Grady a şovăit o clipă, pe urmă a strigat:

— Apple, spune-i mamei că vine şi Peter cu noi.

Peter Bell, schiţând o tiflă în spatele lui Apple, a ieşit în stradă să oprească un taxi.

A fost nevoie de două taxiuri; Grady şi Peter, care au aşteptat să fie scos de la garderobă micul şoricar saşiu al lui Lucy, s-au urcat în al doilea. Era o maşină decapotabilă: porumbei în zbor, nori şi turnuri peste capetele lor; soarele, aruncând săgeţi cu vârful muiat în vară, ciufulea părul scurt, de culoarea bănuţilor noi de aramă, al lui Grady; faţa ei îngustă, vioaie, cu oase delicate ca de spinare de peşte, se îmbujorase sub cascadele luminii de miere.

— Dacă te întreabă cineva, i-a şoptit Grady lui Peter, aprinzându-i o ţigară, dacă te întreabă Apple sau oricine altcineva, te rog spune-le că azi aveam întâlnire.

— Asta-i o şmecherie nouă, să aprinzi ţigările bărbaţilor? Şi bricheta asta, McNeil, de unde ai făcut rost de ea? E oribilă.

Aşa şi era. Totuşi, până în clipa asta, niciodată nu recunoscuse. Confecţionată din oglindă, şi cu o iniţială enormă din paiete, era genul de noutate de pe rafturile magazinelor de mărunţişuri.

— Am cumpărat-o, i-a răspuns ea. Funcţionează foarte bine. În orice caz, ţii minte ce ţi-am cerut?

— Nu, iubito, n-ai cumpărat tu aşa ceva. Ştiu că te străduieşti din răsputeri, dar nu reuşeşti să fii cu adevărat vulgară.

— Peter, mă tachinezi?

— Bineînţeles, i-a răspuns râzând, iar Grady l-a tras de păr, râzând la rândul ei.

Deşi Grady şi Peter nu erau rude, se simţeau totuşi înrudiţi, nu prin sânge, ci prin simpatie; era cea mai fericită prietenie pe care o cunoscuse ea vreodată şi, în preajma lui, se relaxa în baia caldă a acestei prietenii.

— Şi de ce nu te-aş tachina? Nu faci şi tu acelaşi lucru cu mine? Nu, nu clătina din cap. Tu coci ceva, şi n-ai de gând să-mi spui şi mie. Nu-i nimic, dragă, nu vreau să te bat la cap. Cât despre întâlnire, de ce nu? Sunt gata să fac orice ca să-mi evit părinţii îngrijoraţi. Numai că va trebui să plăteşti pentru asta, ce rost ar avea să cheltuiesc eu bani pe tine? Mi-ar prinde mai bine să-mi pierd timpul pe lângă soră-mea, Harriet; ea, măcar, îţi poate spune tot ce vrei despre astronomie. Apropo, ştii ce-a făcut bleaga asta? A plecat la Nantucket ca să-şi petreacă vara studiind stelele. Ăsta-i vaporul? Queen Mary? Şi eu care speram să fie ceva mai amuzant, un petrolier polonez. Cine a avut ideea să construiască balena asta respingătoare ar merita să fie gazat: voi, irlandezii, aveţi perfectă dreptate, englezii sunt nişte orori. Nici francezii nu-s mai buni. Normandie nu a ars destul de repede. Şi totuşi, n-aş călători pe un vas american, nici dacă m-ai pica…

Familia McNeil urma să ocupe un apartament pe puntea A, cu pereţi panelaţi lustruiţi şi şemineuri artificiale. Lucy, abia sosită, cu orhidee care-i tremurau la rever, se învârtea de colo-colo, în timp ce Apple se ţinea după ea, citindu-i cu glas tare cărţile de vizită care însoţeau darurile, flori şi fructe. Secretara domnului McNeil, falnica domnişoară Seed, îşi făcea loc printre ei ţinând în mână o sticlă de Piper-Heidsieck, chipul ei exprimând o vagă nedumerire în faţa incongruenţei de a consuma şampanie dimineaţa (Peter Bell îi ceruse să nu se ostenească să-i găsească un pahar, pentru că el o să bea direct din sticlă tot ce a rămas), iar domnul McNeil stătea în uşă, cu o figură solemn flatată, şi-l refuza pe un reporter de televiziune care filma pasagerii de vază, spunându-i:

— Îmi pare rău, bătrâne… mi-am uitat fardurile acasă… ha, ha!

Nimeni nu gusta glumele domnului McNeil cu excepţia domnişoarei Seed: ceea ce se datora, comenta Lucy, faptului că domnişoara Seed era îndrăgostită de el. Câinele şoricar a agăţat ciorapii unei fotografe care a surprins-o în poză pe Lucy în cea mai rigidă poziţie.

— Ce intenţionăm să facem în străinătate? a repetat Lucy întrebarea reporterului. Nu prea ştiu. Avem o vilă la Cannes pe care nu am mai văzut-o de la război încoace. Presupun că o să ne oprim şi acolo. Şi cumpărături; desigur că o să facem cumpărături. S-a oprit încurcată. Dar, în primul rând, e vorba de călătoria cu vaporul. Nimic nu-i mai relaxant decât o croazieră de vară.

Peter a subtilizat restul de şampanie şi a condus-o pe Grady de-a lungul saloanelor, pe o punte deschisă, unde călătorii se plimbau împreună cu cei veniţi să le ureze drum bun, profilaţi pe orizontul oraşului. Un copil singuratic stătea lângă parapet şi înălţa zmeie din hârtie colorată; Peter i-a oferit o înghiţitură de şampanie, dar mama copilului, o matahală cu o mutră neobişnuită, s-a apropiat de ei cu paşi tunători şi i-a pus pe fugă înspre puntea cuştilor de câini.

— Vai, vai, a exclamat Peter, cuşca de câini, asta-i soarta noastră.

S-au înghesuit unul în altul pe un petic însorit; un colţişor ascuns, menit parcă unui pasager clandestin; un geamăt răscolitor de sirenă, pierdut în văzduh pe lângă coşuri; şi Peter i-a şoptit ce minunat ar fi dacă ar adormi acum şi s-ar deştepta sub cerul înstelat, în largul mării. Cu ani în urmă, colindaseră împreună ţărmurile din Connecticut, scrutaseră orizontul dincolo de Sound şi petrecuseră zile întregi ticluind planuri elaborate şi disperate: Peter fusese întotdeauna însufleţit de un entuziasm înflăcărat, crezuse cu convingere că o plută de cauciuc ar putea să-i poarte până în Spania; şi o undă din aceste vechi reverii tremura acum în glasul lui.

— Mă bucur că nu mai suntem copii, i-a spus, împărţind cu ea ultimul rest de băutură. Vremurile alea erau într-adevăr stupide. Totuşi aş vrea să fim şi îndeajuns de copii încât să rămânem pe vaporul ăsta.

Grady şi-a întins picioarele goale, bronzate şi a scuturat din cap.

— Eu m-aş întoarce la ţărm, înotând.

— Poate că nu mai suntem pe aceeaşi lungime de undă cum eram pe vremuri. Am fost prea mult timp plecat. Dar cum ai putea să renunţi la Europa, McNeil? Sau e o întrebare indiscretă? Vreau să spun, încalc un secret?

— N-am nici un secret, a răspuns Grady, devenită serioasă şi, totodată, incitată de ideea că, după toate probabilităţile, avea unul. Nu-i propriu-zis un secret. E vorba, mai curând, de ceva intim, o mică intimitate pe care mi-ar plăcea să o mai păstrez un timp, nu prea mult, o săptămână, o zi, câteva ceasuri, ştii, ca pe un cadou pe care-l ţii ascuns într-un sertar: o să iasă curând la lumină, dar, un timp, l-ai dori numai pentru tine.

Ştia că-şi exprimase cu stângăcie sentimentele, dar s-a uitat la Peter, convinsă că o să descopere pe faţa lui un reflex al nedezminţitei sale înţelegeri; nu s-a confruntat însă decât cu o alarmantă lipsă de expresie: părea brusc ofilit, ca şi cum subita expunere la soare supsese toată culoarea din el şi, dându-şi seama că nu auzise nimic din ce-i spusese ea, l-a bătut pe umăr.

— Stăteam şi mă întrebam, a răspuns el clipind des, mă întrebam dacă, până la urmă, popularitatea îţi aduce vreo satisfacţie?

Era o întrebare cu o oarecare istorie; dar Grady, care aflase răspunsul din însăşi viaţa lui Peter, era surprinsă, ba chiar puţin şocată să-l audă punând, îngândurat, asemenea întrebare în momentul de faţă, o şoca însuşi faptul că o formulase. Peter nu fusese niciodată un tip prea popular, e drept, nici la şcoală, nici la club, nici printre cei pe care, după cum se exprima el, fusese condamnat să-i cunoască: şi tocmai această condiţie îi legase, pentru că Grady, căreia nu-i păsa dacă e populară sau nu, ţinea la Peter şi i se alăturase în universul lui detaşat, de parcă i-ar fi aparţinut şi ea din aceleaşi raţiuni ca şi el: de fapt Peter îi băgase în cap că nici ea nu era mai simpatizată decât el: amândoi erau prea fini, susţinea, şi această perioadă a adolescenţei nu constituia momentul lor prielnic, ei nu vor putea fi apreciaţi decât în viitor. Grady nu-şi bătuse niciodată capul cu asemenea probleme; de fapt, privind îndărăt la ceea ce i se părea a fi o chestiune ridicolă, se gândea că ea nu fusese niciodată nepopulară; doar că nu depusese nici un efort, nu simţise niciodată că e important să placi altora. În timp ce Peter se frământase exagerat din pricina acestui lucru. Pe parcursul întregii lor copilării îşi ajutase prietenul să-şi clădească un castel de nisip care să-l protejeze, oricât ar fi fost de efemer. Asemenea castele se deteriorează printr-un proces firesc şi bine-venit. Dar faptul că în cazul lui Peter castelul dăinuia; era cu totul extraordinar. Grady, deşi simţea încă nevoia colecţiei lor de observaţii intim umoristice, de păţanii amare şi de tandre născociri pe care le împărtăşiseră până atunci, nu râvnea la nici o părticică din castel: ceasul acela de glorie, momentul de aur pe care i-l făgăduise, oare Peter nu-şi dădea seama că îl trăiau acum?

— Ştiu, i-a răspuns el, de parcă-i ghicise gândul şi acum îi dădea replica. Şi totuşi… Ştiu. Dar cu toate acestea… A oftat. Îţi imaginezi că am glumit, presupun. În legătură cu universitatea. Chiar am fost dat afară; nu pentru c-aş fi spus ce nu trebuie, ci pentru că am spus, poate, prea mult din ce trebuia spus: ambele lucruri sunt la fel de condamnabile.

Expresia de exuberanţă, care i se potrivea atât de bine, i-a alungat de pe faţă mina de delincvent.

— Mă bucur pentru tine, a continuat, în chip inexplicabil, dar cu o asemenea revărsare de căldură, încât Grady şi-a lipit obrazul de al lui. Dacă ţi-aş spune că sunt îndrăgostit de tine, McNeil, ţi s-ar părea un fapt incestuos.

Pe vas şi pe ţărm răsunau felurite gonguri, şi bălţi de umbră, împrăştiate de fâşii de nori trecători, se adunau pe punte. O clipă, Grady a fost săgetată de senzaţia unei ciudate pierderi: bietul Peter! Îşi dădea seama că Peter o cunoştea chiar mai puţin decât Apple, şi totuşi, pentru că el era unicul ei prieten, ar fi vrut să-i povestească; dar nu acum, altădată. Şi cum o să reacţioneze? Pentru că Peter era Peter, Grady gândea că o s-o iubească şi mai mult: şi dacă nu, marea n-are decât să le năruie castelul, nu pe cel înălţat ca să ţină viaţa la depărtare, acela se mistuise de mult, cel puţin pentru ea, ci un altul, castelul care le adăpostea prietenia şi făgăduinţele.

Soarele a năvălit din nou peste ei şi Peter s-a ridicat în picioare, trăgând-o şi pe ea. Apoi a întrebat:

— Şi unde sărbătorim diseară?

Dar Grady, care intenţionase tot timpul să-i explice că nu se poate întâlni cu el, nu i-a dat nici acum răspunsul, pentru că, în timp ce coborau scările, un steward radiind de strălucirea unui gong le-a anunţat apropierea plecării şi, mai târziu, ocupaţi cu ceremonialul de rămas-bun al lui Lucy, Grady a uitat să-i mai răspundă.

Trompetând cu nasul în batistă şi îmbrăţişându-şi spasmodic fiicele, Lucy şi-a urmat însoţitorii până la pasarelă; după ce i-a văzut coborând prin tunelul de pânză, s-a grăbit să se întoarcă pe punte şi i-a aşteptat să apară dincolo de gardul verde; când i-a zărit, înghesuiţi laolaltă şi privind orbiţi de soare, a început să-şi fluture batista ca să le indice unde se găseşte, dar, brusc, şi-a simţit braţul ciudat de slăbit, de neputincios şi, copleşită de o senzaţie de culpabilitate pentru că lăsa în urmă-i ceva incomplet, ceva neterminat, nerealizat, a îngăduit braţului să-i cadă inert de-a lungul trupului. Pe urmă, batista i s-a ridicat din nou la ochi, într-un impuls de sinceritate, şi imaginea lui Grady (da, o iubea! În faţa lui Dumnezeu, o iubise pe Grady atât cât o lăsase copila asta să o iubească!) i-a apărut tulbure, înceţoşată de lacrimi; erau vremuri grele, zile dificile şi, cu toate că Grady era la fel de deosebită de ea cum fusese şi Lucy faţă de mama ei, adică independentă şi dură, totuşi nu era o femeie, ci o fetişcană, un copil, aşa încât făcuse o mare greşeală, n-ar fi trebuit să o lase de capul ei, nu ar fi trebuit să-şi lase copilul nefinisat, incomplet, va trebui să se grăbească, s-ar cuveni să-i spună lui Lamont că nu e bine să plece. Dar înainte de a se fi putut mişca, el o înconjurase cu braţul şi acum le făcea semne copiilor; drept care a început şi ea să-şi fluture batista.

1. Măr (în limba engleză).