Sophie Kinsella, My Not So Perfect Life

Copyright © 2017 by Madhen Media Ltd.

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7080-2

ISBN PDF: 978-973-46-7081-9

ISBN print: 978-973-46-6926-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/msonick

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SOPHIE KINSELLA s-a născut în 1969, la Londra. A studiat ştiinţele politice, filozofia şi economia la Oxford. A lucrat o vreme ca ziaristă specializată în domeniul financiar, însă succesul romanului ei de debut a convins-o să se dedice în exclusivitate scrisului. La Editura Polirom au mai apărut: Mă dau în vînt după cumpărături (2004), La cumpărături în rochie de mireasă (2005), Goana după cumpărături la New York (2005), Poţi să ţii un secret? (2006), La cumpărături cu sora mea (2006), Supermenajera (2007), La cumpărături cu bebe (2008), Îţi aminteşti de mine? (2008), Fata fantomă (2009), La cumpărături cu Minnie (2010), Am numărul tău (2012), Noaptea nunţii (2013), La cumpărături pentru vedete (2014), La cumpărături în Las Vegas (2016) şi În căutarea lui Audrey (2016).

Viaţa mea nu chiar perfectă este povestea lui Katie Brenner, o tînără promiţătoare, care locuieşte în Londra, aflată la primul ei job important. Cînd Katie crede că lucrurile merg din ce în ce mai bine, se trezeşte concediată de Demeter, şefa bătrînă şi arţăgoasă. Neştiind încotro s-o apuce, Katie se întoarce la ţară, în Somerset, unde locuiesc părinţii ei, cu visurile spulberate şi îşi face o profesiune de credinţă din încercarea de a-şi ajuta tatăl cu mica lui afacere, o fermă aproape falimentară. Într-o bună zi, la fermă îşi face apariţia Demeter, prilej pentru Katie să-şi pună întrebări cu adevărat importante: Ar trebui să lupte ca să-şi recapete viaţa din Londra? Ar trebui să se răzbune pe fosta ei şefă? Sau să aibă încredere în Alex, tînărul care intră în viaţa ei cînd totul pare că se prăbuşeşte?

Pentru Nicki Kennedy

PARTEA ÎNTÎI

Capitolul întîi

În primul rînd: putea fi mai rău. Atunci cînd faci naveta, poate fi mult mai rău, şi trebuie să nu uit asta. În al doilea rînd: merită. Îmi doresc să trăiesc la Londra; îmi doresc; iar asta presupune să fac naveta. E parte din experienţa londoneză, ca muzeul Tate Modern.

(Sinceră să fiu, nu seamănă deloc cu Tate Modern. E un exemplu prost.)

Tata zice mereu: Dacă nu poţi să te lupţi cu cei mai buni, stai acasă. Iar eu vreau să mă lupt cu cei mai buni. De-asta sînt aici.

În orice caz, nu mă deranjează să merg pe jos douăzeci de minute pînă la gară. E chiar plăcut. Simt aerul cenuşiu de decembrie greu ca plumbul în piept, dar mi-e bine. Ziua a-nceput. Sînt pe drum.

Haina mea e călduroasă, deşi a costat doar 9,99 lire şi o am de la second-hand. Avea o etichetă „Christin Bior“, dar am tăiat-o imediat ce am ajuns acasă. Nu poţi lucra unde lucrez eu şi să ai o haină pe care scrie „Christin Bior“. Însă o etichetă vintage veritabilă Christian Dior n-ar da deloc rău. Sau ceva japonez. Sau, poate, mai bine să n-ai nici o etichetă pentru că-ţi faci hainele singură, din materiale retro pe care le iei de la Alfies Antiques.

Dar nu „Christin Bior“.

Pe măsură ce mă apropii de Catford Bridge, încep să fiu uşor tensionată. Chiar nu vreau să întîrzii astăzi. Şefa mea, mai nou, face tot soiul de crize de isterie la adresa oamenilor care „freacă menta non-stop“, aşa că am plecat cu douăzeci de minute mai devreme, în caz că am vreun ghinion.

Mi-e clar deja: e o zi groaznică.

În ultima vreme au fost o mulţime de probleme pe linia noastră şi se tot anulează trenuri, fără să anunţe. Problema e că, la ora de vîrf, în Londra, nu poţi să anulezi pur şi simplu trenuri. Ce ar trebui să facă toţi cei care aveau de gînd să ia trenul respectiv? Să se evapore?

În clipa în care trec de bariera de la bilete, am deja un răspuns. Oamenii sînt înghesuiţi pe peron, cu ochii mijiţi la panoul de informaţii, îmbrîncindu-se să prindă un loc mai bun, scrutînd cu privirea linia de cale ferată, uitîndu-se chiorîş unii la alţii şi ignorîndu-se – toate în acelaşi timp.

O, Doamne! Probabil că au anulat cel puţin două trenuri, fiindcă mulţimea asta pare să fie încărcătura umană a trei trenuri, şi toţi îl aşteaptă pe următorul, adunaţi lîngă marginea peronului, în puncte strategice. E mijlocul lunii decembrie, dar nici urmă de spiritul Crăciunului. Toată lumea e încordată, înfrigurată şi deprimată, ca în orice dimineaţă de luni. Singura notă festivă constă în cîteva luminiţe jalnice şi mai multe anunţuri de avertizare privind transportul în perioada sărbătorilor.

Îmi adun tot curajul şi mă alătur mulţimii, răsuflînd uşurată în clipa în care trenul intră în gară. Nu-mi închipui c-am să mă sui în trenul ăsta. (Să mă sui în primul tren? Ar fi ridicol să cred una ca asta.) Oamenii sînt lipiţi de geamurile aburite şi, cînd uşile se deschid, o singură femeie coboară, arătînd destul de şifonată în timp ce încearcă să scape din înghesuială.

Dar chiar şi aşa, mulţimea se împinge înainte şi, cumva, o masă substanţială de oameni reuşeşte să se urce în tren, care se pune în mişcare, şi eu înaintez pe peron. Acum trebuie doar să-mi păstrez locul şi să nu îl las pe individul ăla slăbănog cu păr dat cu gel să mi se bage în faţă. Mi-am scos căştile ca să pot auzi anunţurile şi să rămîn pe poziţie, vigilentă.

Să faci naveta la Londra e război curat. E o luptă permanentă în care încerci să ocupi teritoriul; te avînţi mereu, fără să te relaxezi măcar o clipă. Fiindcă, dac-o faci, cineva te va depăşi. Sau te va călca în picioare.

Fix unsprezece minute mai tîrziu, intră în gară următorul tren. Mă avînt în faţă odată cu mulţimea, încercînd să nu iau în seamă exclamaţiile furioase ce răsună din toate părţile: „Poţi să avansezi?“, „E loc înăuntru!“, „Trebuie să avanseze!“.

Am observat că oamenii din trenuri au cu totul alte expresii pe faţă decît cei de pe peron – mai ales cei care au reuşit să facă rost de un loc. Ei sînt cei care au traversat munţii şi au ajuns în Elveţia. Nici măcar nu ridică privirea. Menţin distanţa faţă de ceilalţi afişînd un aer vinovat şi totodată superior: „Ştiu că eşti acolo; ştiu că e groaznic şi că eu sînt în siguranţă înăuntru, dar şi eu am suferit, aşa că lasă-mă să-mi citesc Kindle-ul fără să încerci să mă faci să mă simt cumplit de vinovat, OK?“.

Lumea împinge întruna şi cineva mă îmbrînceşte pur şi simplu – simt degete pe spate – şi, brusc, păşesc pe podeaua vagonului de tren. Acum trebuie să mă apuc repede de o bară sau de un mîner – de orice –, ca să-mi asigur locul. Odată ce am pus piciorul în tren, acolo rămîn.

Un bărbat din spatele meu pare foarte furios – aud şi mai multe strigăte şi înjurături. Şi, deodată, în spatele meu se formează un val uriaş, ca un tsunami uman. N-am trăit asta decît de cîteva ori, şi e îngrozitor. Sînt împinsă în faţă fără să ating pămîntul măcar şi, cînd uşile trenului se închid, sfîrşesc făcută sandviş între doi tipi – unul în costum şi celălalt în trening – şi o fată care mănîncă un panini.

Sîntem atît de înghesuiţi, încît ea îşi ţine paniniul la vreo zece centimetri de faţa mea. De fiecare dată cînd muşcă din el, simt un iz de pesto. Însă fac eforturi să-l ignor. Şi pe fată asemenea. Şi pe bărbaţi. Chiar dacă simt coapsa caldă a tipului în trening şi-i număr firele ţepoase de pe gît. Cînd trenul se pune în mişcare, ne ciocnim întruna unii de alţii, dar nici unul nu se uită în ochii celuilalt. Cred că, dacă te-ai uita în ochii cuiva în tren, ar chema poliţia sau ceva de genul.

Ca să-mi distrag atenţia, încerc să-mi planific restul călătoriei. Cînd ajung la Waterloo East, am să verific ce linie de metrou merge cel mai bine. Pot s-o iau pe Jubilee-District (durează un secol) sau pe Jubilee-Central (ai mai mult de mers pe jos după) sau pe Overground (chiar şi mai mult de mers pe jos).

Şi, da, dacă aş fi ştiut că o să ajung să lucrez în Chiswick, nu mi-aş fi închiriat un apartament în Catford. Dar, cînd am ajuns prima oară la Londra, urma să fac un stagiu de practică în estul oraşului. (În anunţ ziceau că e în Shoreditch. Şi nu era deloc în Shoreditch.) Catford era ieftin şi nu era prea departe, şi acum chiar nu-mi permit preţurile din vestul Londrei, iar naveta nu e chiar atît de nasoală…

— Aaau! ţip cînd trenul porneşte şi sînt împinsă în faţă violent. Fata e împinsă şi ea, mîna ei se ridică spre faţa mea şi, înainte să-mi dau seama ce se întîmplă, gura mea deschisă aterizează fix în sandvişul ei.

Ce s-a… Ce-a fost asta?

Sînt atît de şocată, că nu pot reacţiona. Am gura plină de pîine caldă cleioasă şi mozzarella topită. Cum de s-a întîmplat aşa ceva?

Închid instinctiv gura, mişcare pe care o regret imediat. Deşi… ce altceva aş fi putut face? Stînjenită, ridic privirea spre ea, cu gura încă plină.

— Scuze, mormăi, dar se aude „bube“.

— Ce dracu’? Fata se adresează uluită celor din vagon. Îmi fură micul dejun!

Mă trec toate apele de jenă. E rău. Rău. Ce fac acum? Muşc zdravăn din panini? (Nu e o idee bună.) Îl las, pur şi simplu, să-mi cadă din gură? (O idee şi mai proastă. Oof!) Nu există nici o ieşire adecvată din situaţia asta, nici una.

În cele din urmă, muşc ca lumea din panini, roşie ca racul de ruşine. Acum trebuie să mestec pîinea cleioasă a altcuiva, cu toate privirile aţintite asupra mea.

— Îmi pare foarte rău, îi zic ruşinată fetei, imediat ce reuşesc să înghit. Sper să te bucuri de restul sandvişului.

— Acum nu-l mai vreau! Mă fixează furibundă. Are microbii tăi pe el!

— Ei bine, nici eu nu vreau microbii tăi! N-a fost vina mea; am căzut pe el!

— Ai căzut pe el, mă îngînă ea pe un ton atît de sceptic, încît fac ochii mari la ea.

— Da! Evident! Adică tu ce crezi – că am făcut-o intenţionat?

— Cine ştie? Îşi pune o mînă protectoare peste restul sandvişului, de parcă s-ar teme să nu mă năpustesc cu lăcomie spre ea şi să mai iau o gură. Dai peste tot soiul de ciudaţi în Londra, continuă ea.

— Nu sînt ciudată!

— Poţi să „cazi“ cînd vrei tu peste mine, scumpo, intervine tipul în trening, rînjind. Doar să nu mesteci, adaugă, şi toată lumea din vagon rîde.

Mă fac şi mai roşie la faţă, dar n-am de gînd să reacţionez. De fapt, conversaţia asta s-a şi încheiat.

În următoarele cincisprezece minute mă uit sobră înainte, încercînd să fac abstracţie de tot ce e în jur. La Waterloo East coborîm cu toţii din tren şi inspir aerul rece şi ceţos, uşurată. Pornesc cît de repede pot spre metrou, aleg linia Jubilee-District şi mă alătur mulţimii adunate la intrare. În timp ce fac asta, arunc o privire spre ceasul de la mînă şi-mi înăbuş un oftat. Sînt pe drum de patruzeci şi cinci de minute deja, şi mai am o groază de mers.

Cînd cineva mă calcă pe picior cu un toc cui, îmi vine brusc în minte imaginea tatei împingînd uşa de la bucătărie, ieşind afară, întinzîndu-şi larg braţele, parcă dorind să cuprindă tot orizontul cu cîmpurile şi cerul nesfîrşit, şi zicînd: „Cea mai scurtă navetă din lume, draga mea. Cea mai scurtă navetă din lume“. Cînd eram mică nu ştiam la ce se referă, însă acum…

— Înaintaţi! Vreţi, vă rog, să înaintaţi?

Un tip de pe peron, aflat chiar lîngă mine, strigă atît de tare, încît tresar. A venit metroul şi are loc obişnuita bătălie între cei din vagon, care cred că e ticsit, şi cei de afară, care cîntăresc locurile goale cu priviri experimentate de medici legişti şi sînt de părere că mai intră lejer încă douăzeci de persoane.

Într-un sfîrşit mă sui în metrou, cobor dînd din coate la Westminster şi aştept metroul pentru linia District, care mă duce rapid spre Turnham Green. Cînd ies din staţia de metrou, arunc o privire spre ceasul de la mînă şi o iau la fugă. Fir-ar! Abia dacă mai am zece minute.

Biroul nostru e într-o clădire mare, cu ziduri vopsite într-o culoare deschisă, numită Phillimore House. Pe măsură ce mă apropii, încetinesc pasul, cu inima mai, mai să-mi sară din piept. La călcîiul stîng am o ditamai băşica, dar important e că am reuşit. Am ajuns la timp. Ca prin magie, un lift aşteaptă şi păşesc înăuntru, încercînd să-mi netezesc părul, care mi-a zburat în toate direcţiile cînd am încercat să-l aranjez în timp ce mergeam pe Chiswick High Road. Drumul mi-a luat o oră şi douăzeci de minute în total, şi adevărul e că se putea şi mai rău…

— Stai! O voce poruncitoare mă face să încremenesc. O siluetă familiară traversează holul. Are picioare lungi, cizme cu toc înalt, şuviţe făcute la un salon de lux, o jachetă de piele precum cele de motociclişti şi o fustă scurtă dintr-un material portocaliu care face ca toate celelalte haine din lift să pară dintr-odată ponosite şi stridente. Mai ales fusta mea de jerseu negru, de 8,99 lire.

Are nişte sprîncene incredibile. Unii oameni se nasc, pur şi simplu, cu sprîncene incredibile, şi ea e unul dintre ei.

— Ce trafic înfiorător, zice în timp ce se urcă în lift.

Vocea îi e răguşită, aspră, sună a voce de adult. E o voce de om care ştie ce vrea şi care n-are timp pentru prostii. Apasă nervoasă numărul etajului cu un deget cu manichiură perfectă şi începem să urcăm.

— Înfiorător, repetă. La intersecţia cu Chiswick Lane, luminile semaforului efectiv nu voiau să se schimbe. Am făcut douăzeci şi cinci de minute de acasă pînă aici. Douăzeci şi cinci de minute!

Se uită la mine brusc cu o privire de uliu, şi îmi dau seama că aşteaptă un răspuns.

— Vai, şoptesc. Biata de tine…

Uşile liftului se deschid şi femeia iese cu paşi mari. O clipă mai tîrziu o urmez, vrăjită de felul în care tunsoarea ei perfectă tresaltă şi totuşi rămîne impecabilă în timp ce păşeşte, şi trag în piept parfumul ei deosebit (făcut la comandă, creat special pentru ea la Annick Goutal, la Paris, în timpul călătoriei de aniversare a cinci ani de la nuntă).

Ea este şefa mea. Este Demeter. Femeia cu o viaţă perfectă.

Nu exagerez cînd spun că Demeter are o viaţă perfectă; vă rog să mă credeţi, e adevărat. Are tot ce ţi-ai putea dori. Slujbă, familie, e super şmecheră. Are totul. Chiar şi numele ei – e atît de ieşit din comun, încît nu e nevoie să se obosească să-şi mai spună şi numele de familie (Farlowe). Ea e doar Demeter. Ca Madonna.

— Bună, o s-o aud imediat spunînd la telefon, cu vocea aia a ei sigură pe sine, mai-impunătoare-decît-a-celorlaţi. Sînt De-meeee-ter.

Are patruzeci şi cinci de ani şi e director de creaţie la Cooper Clemmow de un an şi ceva. Cooper Clemmow e o agenţie de branding şi marketing strategic şi avem clienţi destul de importanţi – prin urmare, Demeter e o persoană destul de importantă. Biroul ei e plin de premii şi de fotografii înrămate cu ea şi persoane ilustre şi de afişe ale produselor la brandingul cărora a contribuit.

E înaltă şi slabă şi are păr brunet strălucitor şi, aşa cum am pomenit deja, sprîncene incredibile. Nu ştiu cît cîştigă, dar locuieşte în Shepherd’s Bush, într-o casă absolut superbă, pentru care se pare că a plătit două milioane de lire – aşa mi-a spus prietena mea Flora.

Flora mi-a mai spus şi că parchetul din livingul lui Demeter e importat din Franţa şi e de stejar reciclat, şi a costat o avere. Flora e cea mai apropiată de mine în organigrama firmei – e creative associate – şi e o sursă permanentă de bîrfe despre Demeter.

O dată chiar m-am dus să văd casa lui Demeter, nu fiindcă sînt vreo obsedată penibilă, ci pentru că s-a nimerit să mă aflu în zonă şi cunoşteam adresa şi, ştiţi cum e, de ce să nu arunci o privire la casa şefei, dacă ai ocazia? (OK, recunosc: nu ştiam decît numele străzii. Numărul casei l-am căutat pe Google cînd am ajuns acolo.)

Evident, e de un bun-gust care te seacă la inimă. Arată exact ca o casă dintr-o revistă. Chiar e o casă dintr-o revistă. A fost un articol întreg despre ea în Livingetc, care-o prezenta pe Demeter stînd în picioare în bucătăria ei albă impecabilă, cu un aer elegant şi creativ, într-o bluză cu imprimeu retro.

M-am uitat lung la ea, mult timp. Nu cu jind – mai degrabă visătoare. Un vis frumos. Uşa de la intrare are o culoare splendidă, verde-cenuşie – Farrow & Ball sau Little Greene, sînt sigură –, cu un mîner pentru ciocănit cu cap de leu, stil vintage, şi cu trepte elegante gri deschis. În rest, casa e destul de impresionantă – ferestre cu tocuri vopsite şi obloane şi în grădina din spate se zăreşte o căsuţă de lemn, într-un copac –, însă uşa de la intrare a fost cea care m-a fermecat. Şi treptele. Imaginaţi-vă cum ar fi să cobori asemenea trepte frumoase de piatră în fiecare zi, ca o prinţesă dintr-un basm. Ţi-ai începe fiecare dimineaţă simţindu-te absolut fantastic.

În curtea din faţă sînt două maşini. Un Audi gri şi un SUV negru Volvo, noi şi strălucitoare. Tot ce are Demeter e fie strălucitor şi nou, fie în trend (storcător de fructe de designer) sau vechi şi autentic şi în trend (colier imens şi vechi de lemn, pe care l-a primit în Africa de Sud). Cred că „autentic“ ar putea fi cuvîntul preferat al lui Demeter; îl foloseşte de circa treizeci de ori pe zi.

Demeter e căsătorită, fireşte, şi are doi copii, fireşte: un băiat pe nume Hal şi o fată pe nume Coco. Are miliarde de prieteni pe care-i ştie „de-o viaţă“ şi mereu se duce la petreceri şi evenimente şi gale la care se oferă premii pentru design. Uneori oftează şi zice că e a treia seară în care iese în oraş în săptămîna respectivă şi exclamă „Sînt o masochistă, ce mai!“ în timp ce îşi schimbă încălţămintea, luîndu-şi pantofii Miu Miu. (Îi duc destul de des ambalajele Net-A-Porter la reciclare, aşa că ştiu ce mărci poartă: Miu Miu, Marni – de la reduceri private – Dries van Noten. De asemenea, destul de des, Zara.) Însă apoi, în timp ce porneşte spre uşă, ochii îi sclipesc şi, la scurt timp, fotografiile ei încep să curgă pe pagina de Facebook a agenţiei Cooper Clemmow, pe contul de Twitter şi peste tot: Demeter într-o bluză neagră super (probabil Helmut Lang; şi el îi place), cu un pahar de vin în mînă, zîmbind radioasă şi absolut perfectă lîngă creaţii ale designerilor celebri.

Uite care-i treaba: nu sînt invidioasă. Nu tocmai. Nu vreau să fiu Demeter. Nu vreau ce are ea. Adică, am doar douăzeci şi şase de ani; ce să fac eu cu un SUV Volvo?

Însă cînd mă uit la ea, simt aşa un mic fior de… ceva, şi mă gîndesc: aş putea oare să fiu şi eu aşa? Aş putea, vreodată, să fiu şi eu aşa? Atunci cînd o s-o merit, aş putea oare să am şi eu viaţa lui Demeter? Nu e vorba doar de lucruri, ci de încredere. De stil. De gusturile ei sofisticate. De relaţiile ei. Nu m-ar deranja dacă mi-ar lua douăzeci de ani – de fapt, aş fi în al nouălea cer! Dacă mi-ar spune cineva: „Ştii ceva, dacă munceşti din greu, peste douăzeci de ani o să duci şi tu o asemenea viaţă“, m-aş apuca imediat de treabă şi nu m-aş lăsa pînă nu mi-aş atinge scopul.

Însă e imposibil. Nu s-ar putea întîmpla niciodată. Oamenii vorbesc despre „trepte ce trebuie urcate“ şi „structuri ierarhice în carieră“ şi despre faptul că trebuie „să o iei de jos“, dar eu nu văd nici o scară care să mă ducă la viaţa lui Demeter, oricît de mult aş munci.

Vreau să zic, două milioane de lire pentru o casă? Două milioane? Într-o zi chiar am făcut socoteala. Să zicem că o bancă mi-ar împrumuta vreodată un asemenea puhoi de bani – ceea ce n-ar face nici una în veci –, la salariul meu curent, mi-ar trebui 193,4 ani să dau banii înapoi (şi, evident, să mai şi trăiesc).

Cînd mi-a apărut rezultatul pe ecranul calculatorului, am izbucnit efectiv în rîs, uşor isteric. Lumea vorbeşte despre prăpastia dintre generaţii. Abisul dintre generaţii, mai degrabă. Marele Canion dintre generaţii. Nu există pe lume scară suficient de mare să ajungă din locul pe care-l ocup eu în viaţă pînă la cel pe care-l ocupă Demeter, în afara cazului în care s-ar întîmpla ceva ieşit din comun, cum ar fi să cîştig la loto, sau să se îmbogăţească ai mei, sau să-mi vină o idee şi să lansez un site de geniu, care să-mi schimbe norocul. (Să nu credeţi că nu încerc! În fiecare seară îmi bat capul încercînd să inventez un nou tip de sutien sau o caramea cu puţine calorii. Deocamdată, fără succes.)

În fine. Nu pot tînji să am viaţa lui Demeter, nu în totalitate. Dar pot tînji să am măcar o parte din ea. Părţile posibile. O pot urmări, o pot studia. Pot învăţa cum să fiu ca ea. Şi, de asemenea, lucru esenţial, pot învăţa cum să nu fiu ca ea. Fiindcă, a, am uitat să zic? E un coşmar. E perfectă, şi e un coşmar. În egală măsură.

Tocmai dau drumul la computer cînd Demeter intră cu paşi mari în biroul nostru imens, un open space, bînd din cafeaua ei cu lapte de soia.

— Oameni buni, zice. Oameni buni, ascultaţi-mă!

Astea sînt alte două cuvinte preferate ale ei: „oameni buni“. Vine în biroul nostru şi zice „oameni buni“ cu vocea aia a ei de studentă la teatru, şi trebuie să ne oprim cu toţii din ce facem, de parcă tocmai ar urma cine ştie ce anunţ important pentru toată lumea. Cînd, de fapt, ce vrea ea e un anume lucru, despre care ştie o singură persoană, însă dat fiind faptul că abia dacă îşi aminteşte cu ce se ocupă fiecare dintre noi, sau chiar şi cum ne cheamă, trebuie să întrebe întreg biroul.

Bine, am exagerat puţin. Dar nu prea mult. N-am cunoscut niciodată pe nimeni atît de incapabil să ţină minte nişte nume, cum e Demeter. Flora mi-a zis o dată că Demeter are de fapt o problemă reală cu vederea, adică nu e în stare să distingă un chip, însă n-o să recunoască în veci, fiindcă e de părere că asta nu-i afectează în nici un fel capacitatea de a-şi face bine treaba.

Dar, ce să vezi, i-o afectează.

Şi încă o chestie: ce legătură are recunoaşterea chipurilor cu faptul că ea nu reţine numele? Sînt aici de şapte luni şi jur că nici acum nu e sigură dacă sînt Cath sau Cat.

Adevărul e că sînt Cat. Prescurtarea de la Catherine. Fiindcă… mă rog, e un nume cool. E scurt şi la obiect. E modern. Are o rezonanţă adecvată pentru Londra. Sînt eu. Cat Brenner.

Bună, eu sînt Cat.

Bună, eu sînt Catherine, dar poţi să-mi spui Cat.

OK, recunosc: nu mă reprezintă deloc. Nu încă. Încă mai sînt, parţial, Katie. Îmi spun întruna „Cat“ de cînd am început slujba asta, dar, din nu ştiu ce motiv, încă nu m-am obişnuit complet cu el. Uneori nu răspund pe cît de repede ar trebui cînd mă strigă lumea „Cat“. Ezit înainte să mă semnez şi, într-o zi, de care-mi amintesc cu groază, a trebuit să tai un „K“ pe care începusem să-l scriu pe o felicitare din aia mare pentru ziua de naştere a unui coleg de la birou. Din fericire, n-a văzut nimeni. Vreau să zic, cine nu-şi cunoaşte propriul nume?

Dar sînt hotărîtă să fiu Cat. Am să fiu Cat. E numele meu londonez, nou-nouţ. Am avut trei slujbe pînă acum (OK, două au fost stagii de practică), şi cu fiecare nouă treaptă m-am mai reinventat puţin. Trecerea de la Katie la Cat e doar ultima etapă.

Katie sînt eu, cea de-acasă. Cea din Somerset. O fată de la ţară, trandafirie în obraji, cu păr cîrlionţat, care umblă în blugi şi bocanci şi o jachetă de lînă primită cadou la o livrare de nutreţ pentru oi. O fată a cărei întreagă viaţă socială se reduce la cîrciuma din sat sau, poate, şi la localul Ritzy din Warrenton. O fată pe care-am lăsat-o în urmă.

De cînd mă ştiu, am vrut mereu să scap din Somerset. Am vrut să vin la Londra. N-am avut niciodată afişe cu trupe de băieţi pe peretele dormitorului; am avut harta metroului. Afişe cu London Eye şi turnul Gherkin.

Primul stagiu de practică pe care am reuşit să-l obţin a fost în Birmingham, un oraş şi el destul de mare. Are magazine, strălucire, agitaţie… însă nu e Londra. Nu are acea londoneitate care-mi face inima să bată mai puternic. N-are aceeaşi linie a orizontului. Aceeaşi istorie. Nu se compară cu nimic să treci pe lîngă Big Ben şi să-l auzi, în viaţa reală. Să stai în aceleaşi staţii de metrou pe care le-ai văzut într-un milion de filme despre război. Să simţi că te afli într-unul dintre cele mai importante oraşe din lume – fără nici un dubiu în privinţa asta, categoric. Cînd locuieşti la Londra, e ca şi cum ai trăi pe un platou de filmare, de la străduţele lăturalnice dickensiene la turnurile scînteietoare, la scuaruri ce adăpostesc grădini secrete. Poţi fi oricine doreşti să fii.

Dac-aş participa la un sondaj global, nu m-aş clasa în top zece în nici o privinţă. N-am un job de invidiat, nici haine şi nici apartament. Dar locuiesc într-un oraş din top zece. Să locuieşti la Londra e un lucru pe care şi l-ar dori oameni din toată lumea, iar acum sînt aici. Şi de-asta nu-mi pasă dacă naveta spre serviciu e un iad şi nici că dormitorul meu are cam doi metri pătraţi. Sînt aici.

N-am ajuns aici cu uşurinţă. Singura ofertă pe care-am primit-o după facultate a fost la o mică firmă de marketing din Birmingham. Aşa că m-am mutat acolo imediat şi m-am apucat să-mi creez o nouă personalitate. Mi-am făcut breton. Am început să-mi îndrept părul în fiecare zi şi să mi-l prind într-un coc elegant. Mi-am cumpărat o pereche de ochelari negri cu lentile din sticlă transparentă. Arătam altfel. Mă simţeam altfel. Am început chiar să mă machiez altfel, cu contur de buze clar definit în fiecare zi şi tuş negru la ochi, cu codiţe sexy.

(Mi-a luat un întreg weekend să învăţ să folosesc tuşul de ochi. Îţi trebuie mult exerciţiu, ca şi la trigonometrie – aşa că mă întreb de ce nu te învaţă şi asta la şcoală? Dacă aş conduce eu ţara, ar exista materii pe care chiar le vei folosi mai tîrziu în viaţă. De pildă: Cum să-ţi faci contur la ochi cu tuş, Cum să completezi declaraţia de venituri, Ce să faci cînd ţi se înfundă buda şi tatăl tău nu răspunde la telefon şi tocmai te pregăteşti să dai o petrecere.)

În Birmingham m-am hotărît să renunţ la accentul de fată de la ţară. Mă aflam la toaletă, unde-mi vedeam de treaba mea, cînd am auzit două fete făcînd mişto de mine. „Ţărăncuţa Katie“, îmi ziceau. Şi, da, am fost şocată, şi da, m-a durut. Aş fi putut să mă năpustesc afară la ele şi să le strig: „Ei bine, să ştii că nici accentul tău de Brummie¹ nu-i mai breaz!“.

Însă n-am făcut-o. Am rămas pur şi simplu acolo şi m-am gîndit bine. Chestia asta m-a adus brusc cu picioarele pe pămînt. În momentul în care am primit a doua slujbă – cea din estul Londrei –, eram o altă persoană. Mă deşteptasem. Nu mai arătam şi nici nu mai vorbeam aşa cum vorbea Katie Brenner de la Ansters Farm.

Şi acum sînt sută la sută Cat Brenner din Londra. Cat Brenner care munceşte într-o superclădire, cu pereţi din cărămidă veche şi birouri albe strălucitoare şi scaune mişto şi un cuier în formă de bărbat gol puşcă. (Toţi cei care vin la noi prima oară sînt de-a dreptul şocaţi.)

Vreau să zic, chiar sînt Cat. O să fiu. Mai trebuie doar să reuşesc să nu mă mai semnez cu numele greşit.

— Oameni buni, zice Demeter pentru a treia oară, şi toată lumea amuţeşte.

Sîntem zece persoane aici, fiecare cu funcţii şi atribuţii diferite. La etajul următor, avem echipa de evenimente, echipa digitală şi echipa celor care se ocupă de planificare. Mai e, de asemenea, un alt grup de creativi numit „echipa vizionarilor“, care lucrează direct cu Adrian, directorul general al firmei. Plus alte birouri de management al artiştilor şi finanţe şi tot tacîmul. Însă etajul ăsta e lumea mea, iar eu mă aflu la baza piramidei. Cîştig mult mai puţin decît oricare dintre ceilalţi angajaţi şi am cel mai mic birou, dar trebuie să începi de undeva. E prima mea slujbă plătită, şi le mulţumesc în fiecare zi pentru ea stelelor mele norocoase. Şi, cum să zic, munca mea chiar e interesantă. Într-un fel.

Oarecum.

Adică, depinde cum defineşti „interesant“. În momentul ăsta, lucrez la un proiect cît se poate de captivant, legat de lansarea unui nou înlocuitor de frişcă autospumantă, „stil cappuccino“, de la Coffeewite. Eu mă ocup de documentare. Adică, una peste alta, munca mea zilnică se rezumă la…

Mă rog, uite care-i treaba: trebuie să fim realişti. Nu poţi ajunge direct la chestiile amuzante şi spectaculoase. Tata, pur şi simplu, nu pricepe asta. Mereu mă întreabă: şi eu le dau toate ideile? Sau: am cunoscut mulţi oameni importanţi? Sau: mă duc la prînzuri simandicoase de afaceri în fiecare zi? Ceea ce e complet ridicol.

Şi da, probabil că am o reacţie exagerată, dar văd că nu pricepe, şi chiar nu mă ajută deloc cînd începe să se strîmbe şi să scuture din cap şi să zică „Şi chiar eşti fericită în Big Smoke, Katie, scumpa mea?“. Da, chiar sînt fericită. Însă asta nu înseamnă că nu e greu. Tata nu ştie nimic despre slujbe, ori despre Londra, ori despre economie, ori, să zicem, despre preţul unui pahar de vin într-un bar din Londra. Nu i-am spus exact cît dau pe chirie, fiindcă ştiu ce-o să spună; o să zică…

O, Doamne! Inspir adînc… Scuze! N-am vrut să mă lansez într-o discuţie fără nici o legătură, despre tatăl meu. Relaţia dintre noi cam scîrţîie de cînd am plecat de-acasă, după facultate. El nu înţelege de ce m-am mutat aici, şi n-o să înţeleagă niciodată. Şi pot să-mi bat gura la nesfîrşit, dacă nu simţi Londra, nu vezi decît trafic infernal şi poluare şi cheltuieli uriaşe şi faptul că fiica ta a ales să se mute la peste o sută cincizeci de kilometri de tine.

Aveam de ales: să fac ce-mi cere inima sau să nu i-o frîng pe a lui. Cred că, în cele din urmă, le-am frînt un pic pe ale amîndurora – chestie pe care restul lumii nu o înţelege, fiindcă ei cred că e normal să pleci şi să te muţi departe de casă. Dar eu şi tata, care am locuit împreună, doar noi doi, toţi anii ăştia, nu sîntem aşa.

În fine. Să revenim la munca mea. Cei aflaţi la nivelul meu nu se întîlnesc cu clienţii – Demeter face asta. Şi Rosa. Se duc la prînzuri în oraş şi se întorc cu obrajii trandafirii şi mostre gratuite şi radiind de încîntare. Pe urmă stabilesc o şedinţă de prezentare, care îi implică de obicei şi pe Mark şi pe Liz, şi pe cineva din echipa digitală, şi cîteodată şi pe Adrian. El nu e doar directorul general, e de asemenea şi cofondatorul firmei Cooper Clemmow, şi are un birou la parter. (A mai existat un cofondator, pe nume Max, însă s-a pensionat timpuriu şi s-a retras în sudul Franţei.)

Adevărul e că Adrian e de-a dreptul incredibil. Are vreo cincizeci de ani şi o claie de păr cenuşiu ondulat, de culoarea fierului, poartă deseori cămăşi din denim şi arată de parcă ar veni direct din anii şaptezeci. Ceea ce, într-un fel, chiar aşa şi e. E, de asemenea, celebru pe merit. Adică în faţă la King’s College din Londra, pe Strand, există un panou cu foşti elevi, iar poza lui Adrian se află acolo.

În fine, deci ăştia sînt marii jucători. Dar eu nu sînt la un asemenea nivel, nici vorbă. Cum am spus, eu mă ocup de documentare, ceea ce înseamnă că, de fapt, săptămîna asta o să…

Şi, ascultaţi-mă, înainte să vă spun, nu sună prea spectaculos, OK? Dar adevărul e că nu e chiar atît de rău pe cît sună.

Introduc date în computer. Mai exact, rezultatele acestui mare sondaj de opinie pe care l-am făcut pentru Coffeewite despre cafea, înlocuitorii de frişcă şi cappuccino şi, mă rog, despre toate chestiile legate de ele. Două mii de fişe scrise de mînă, fiecare dintre ele de opt pagini. Ştiu, aşa e. Hîrtie? Nimeni nu mai face sondaje pe hîrtie azi. Însă Demeter a vrut să meargă pe varianta „clasică“ fiindcă a citit o analiză care spunea că oamenii sînt cu 25 la sută mai sinceri dacă scriu de mînă decît dacă scriu la computer. Sau aşa ceva.

Deci iată-ne ajunşi la momentul adevărului. Sau, mai degrabă, iată-mă, faţă în faţă cu încă cinci cutii pline cu chestionare de prelucrat.

Poate deveni un pic obositor, fiindcă sînt aceleaşi întrebări şi toţi participanţii şi-au mîzgălit răspunsurile cu pixul, şi nu întotdeauna citeţ. Dar, pe de altă parte, această documentare va sta la baza întregului proiect! Flora mi-a plîns de milă – „Dumnezeule, biata de tine, Cat, ce coşmar nenorocit!“ –, dar de fapt e fascinant.

Mă rog… Adică, trebuie să faci tu în aşa fel încît să fie fascinant. Am început să ghicesc veniturile oamenilor pe baza răspunsului pe care-l dau la densitatea spumei. Şi ştiţi ceva? De regulă ghicesc. E ca şi cum ai citi gîndurile cuiva. Cu cît introduc în computer mai multe răspunsuri, cu atît aflu mai multe despre consumatori; cel puţin, aşa sper…

— Oameni buni! Ce dracu’ s-a întîmplat cu Trebbix?

Vocea lui Demeter îmi întrerupe iar şirul gîndurilor. E în birou, pe tocurile ei cui, şi-şi trece o mînă prin păr, cu expresia aia nerăbdătoare şi frustrată, gen ce-naiba-se-întîmplă-cu-lumea?

— Am scris chiar eu cîteva rînduri despre asta.

Glisează cu degetul pe ecranul telefonului, ignorîndu-ne iar.

— Ştiu sigur c-am făcut-o.

— Eu n-am văzut nimic scris, zice Sarah de la biroul ei, cu glasul ei obişnuit, scăzut şi discret.

Sfînta Sarah, cum îi spune Flora, e secretara lui Demeter. Are păr roşu bogat, pe care şi-l prinde în coadă, şi dinţi foarte albi şi frumoşi. Ea e fata care-şi croieşte singură hainele: veşminte splendide retro, stil anii cincizeci, cu fuste ample. Şi habar n-am cum reuşeşte să n-o ia razna.

Demeter trebuie că e cea mai împrăştiată persoană din univers. Se pare că în fiecare zi pierde cîte un document sau ţine minte greşit ora unei întîlniri. Sarah e întotdeauna extrem de răbdătoare şi politicoasă cu Demeter, dar îi observi frustrarea dacă te uiţi la gura ei. I se face pungă şi un colţ al ei i se întinde pînă la obraz. Se pare că stăpîneşte la perfecţie arta de a trimite e-mailuri de pe contul lui Demeter, cu limbajul lui Demeter, salvînd situaţia, cerîndu-şi scuze şi, în general, aranjînd lucrurile.

Ştiu că Demeter face ceva foarte important. Plus că trebuie să se gîndească şi la familia ei, la spectacolele de la serbările copiilor sau mai ştiu eu ce. Dar cum e posibil să fie atît de vraişte?

— A, da. L-am găsit. De ce se afla în folderul meu personal?

Demeter ridică ochii din telefon cu privirea confuză şi mirată pe care o are uneori, de parcă nu pricepe absolut nimic din lumea asta.

— Trebuie doar să-l salvezi în…

Sarah încearcă să-i ia telefonul lui Demeter, însă aceasta îl trage înapoi.

— Ştiu cum să-mi folosesc telefonul. Nu asta e problema. Problema e că…

Amuţeşte şi aşteptăm cu toţii cu respiraţia tăiată. Ăsta e alt obicei de-al lui Demeter: începe o frază incitantă, după care se opreşte la mijlocul ei, de parcă i s-ar fi terminat bateriile. Arunc o privire spre Flora, care îşi ridică ochii spre tavan.

— Da. Da, reia Demeter. Care-i situaţia cu Trebbix? Fiindcă eu am crezut că Liz o să scrie o variantă de răspuns la e-mailul lor, şi tocmai am primit încă unul de la Rob Kincaid, care mă întreabă de ce nu a primit nici un răspuns. Deci?

Se răsuceşte pe călcîie spre Liz, în fine îndreptîndu-şi atenţia asupra persoanei potrivite, şi însufleţindu-se brusc.

— Liz? Unde e? Mi-ai promis că-mi dai o variantă în dimineaţa asta.

Bate cu degetul în telefon.

— Scrie în notiţele mele de la şedinţa de luni. Liz să scrie răspuns. Prima regulă a grijii faţă de client, Liz?

Să-l ţii pe client de mînă, mă gîndesc, deşi n-o spun cu voce tare. Ar fi prea aiurea.

— Să-l ţii pe client de mînă, zice Demeter teatral. Să-l ţii de mînă pînă la final. Să-l faci să se simtă în siguranţă în fiecare clipă a procesului de creaţie. Atunci vei avea un client fericit. Nu-l ţii de mînă pe Rob Kincaid, Liz. Nu-l ţine nimeni de mînă şi nu-i deloc fericit.

Liz se înroşeşte.

— Încă lucrez la răspuns.

— Încă?

— Sînt multe aspecte de abordat.

— Ei bine, bagă viteză! Demeter se încruntă la ea. Şi trimite-mi-l să-l aprob cînd e gata. Să nu mă trezesc că i-l pasezi direct lui Rob. Pînă-n prînz, OK?

— OK, murmură Liz, cu o mină ofuscată.

Liz e genul care nu prea o dă în bară. E manager de proiect şi are un birou foarte îngrijit şi păr blond şi drept pe care-l spală zilnic cu şampon cu aromă de mere. Mănîncă, de asemenea, o groază de mere. Sinceră să fiu, n-am făcut niciodată legătura între aceste două amănunte pînă acum. Bizar.

— Unde e e-mailul ăla de la Rob Kincaid? Demeter se zgîieşte la telefon, căutînd de zor printre e-mailuri. Mi-a dispărut din inbox.

— L-ai şters din greşeală? zice Sarah răbdătoare. Ţi-l trimit din nou.

Ăsta e celălalt stres major al lui Sarah: Demeter îşi şterge mereu e-mailurile din greşeală, după care are nevoie de ele urgent şi intră în vrie. Sarah zice că-şi petrece jumătate din viaţă retrimiţîndu-i e-mailuri lui Demeter, şi slavă Cerului că măcar una din ele are un sistem eficient de arhivare a documentelor.

— Poftim, zice Sarah cu satisfacţie. Ţi-am retrimis e-mailul lui Rob. De fapt, ţi-am trimis toate e-mailurile lui, pentru orice eventualitate.

— Mersi, Sarah, se înmoaie Demeter. Nu ştiu unde s-a dus e-mailul ăla…

Se uită fix la telefon, dar Sarah nu pare deloc interesată.

— Demeter, acum eu am să plec la prima mea şedinţă din cursul de prim-ajutor, zice, luîndu-şi geanta. Ţi-am spus despre asta, mai ştii? Sînt şefa echipei de prim-ajutor, îţi aminteşti?

— A, da… Demeter pare bulversată, şi e limpede că a uitat complet. Super! Bravo ţie. Păi, Sarah, înainte să pleci, hai să recapitulăm puţin…

Iar caută disperată printre e-mailuri.

— În seara asta am London Food Awards… Dupămasă trebuie să mă duc la coafor…

— N-ai cum, o întrerupe Sarah. Ai toată după-masa plină.

— Poftim? Demeter ridică ochii din telefon. Dar m-am programat la coafor.

— Pentru mîine.

— Mîine? Demeter pare îngrozită şi se uită disperată în jur. Nu, m-am programat pentru luni.

— Uită-te în agendă. Sarah pare pe punctul de a-şi pierde răbdarea. Scrie clar marţi, Demeter, întotdeauna marţi.

— Dar trebuie să-mi vopsesc rădăcinile, urgent. Pot să amîn pe cineva în după-masa asta?

— Sînt tipii ăia cu mămăliga. Şi pe urmă e echipa de la Green Teen.

— Rahat! Demeter se schimonoseşte, în agonie. Rahat!

— Şi ai o teleconferinţă într-un sfert de oră. Pot să plec? zice Sarah pe un ton de parcă ar fi îndurat deja prea mult.

— Da, da. Du-te. Demeter flutură o mînă. Mersi, Sarah.

Se întoarce în biroul ei cu pereţi de sticlă, expirînd zgomotos.

— Rahat, rahat! Ah!

Reapare:

— Rosa, în legătură cu logoul Sensiquo, ar trebui să încercăm şi cu un font mai mare. Mi-a venit ideea pe drum încoace. Şi încearcă să faci cercul în acvamarin. Poţi să vorbeşti cu Mark? Unde e Mark?

Se uită nemulţumită spre biroul lui.

— Azi lucrează de-acasă, spune Jon, care e junior creative.

— A, zice Demeter sceptică. OK.

Demeter nu prea are încredere în munca acasă. Crede că se pierde ritmul din cauza oamenilor care tot dispar. Însă Mark şi-a negociat clauza asta în contract înainte ca Demeter să vină la agenţie, aşa că nu poate face nimic.

— Nu-ţi face griji, îi spun eu, zice Rosa, notînd furibundă într-un carneţel. Font mai mare, acvamarin.

— Perfect. A, Rosa, apropo. Demeter scoate iar capul pe uşă. Vreau să discut despre cursurile de Python². Toată lumea din biroul ăsta ar trebui să ştie programare.

— Poftim?

— Programare! zice Demeter impacientă. Am citit un articol despre asta în The Huffington Post. Pune-o pe agendă la următoarea şedinţă de grup.

— OK. Rosa pare bulversată. Programare. Am înţeles.

În clipa în care Demeter îşi închide uşa, toată lumea respiră uşurată. Asta e Demeter. O fiinţă complet haotică. Să încerci să ţii pasul cu cerinţele ei e istovitor. Rosa tastează furioasă pe telefon, şi ştiu că-i trimite lui Liz un mesaj în care o bîrfeşte pe Demeter. Şi, previzibil, o clipă mai tîrziu telefonul lui Liz piuie, şi aceasta dă din cap vehement către Rosa.

N-am reuşit să pricep în totalitate politica acestui loc – e ca şi cum ai încerca să te uiţi la un serial siropos de la jumătatea lui. Dar ştiu că Rosa a aplicat pentru postul lui Demeter şi nu l-a primit. Mai ştiu şi că s-au certat ca la uşa cortului, chiar înainte să vin eu. Rosa voia să se implice într-un proiect special, de sine stătător, condus de primarul Londrei. Era vorba de nu ştiu ce eveniment inedit de atletism ce urma să aibă loc la Londra, şi primarul a alcătuit o echipă formată din agenţi de creaţie din toată Londra. Evening Standard a numit licitaţia o vitrină a celor mai mari şi mai inteligente talente publicitare din Londra. Însă Demeter n-a lăsat-o pe Rosa să participe. A zis că are nevoie de Rosa în echipa ei zi-lumină, ceea ce era o minciună. De atunci, Rosa o urăşte pe Demeter cu patimă.

Teoria Florei e că Demeter e atît de paranoică şi se teme atît de tare să nu-i ia cumva faţa cineva mai tînăr din echipă, încît nu ajută pe nimeni. Dacă încerci măcar să avansezi în carieră, te calcă pe picioare cu pantofii ei Miu Miu. Se pare că Rosa ar fi disperată să plece de la Cooper Clemmow – dar nu prea are unde. Aşa că biata Rosa a rămas aici, cu o şefă pe care o urăşte, practic detestînd fiecare clipă petrecută la slujbă. Vezi limpede asta după umerii ei lăsaţi şi cutele de pe frunte.

Şi Mark o urăşte pe Demeter, şi ştiu şi povestea lui. Demeter ar trebui să supravegheze echipa de design. S-o supravegheze, nu să facă ea totul. Însă nu se poate abţine. Specialitatea lui Demeter e designul – designul şi ambalajul. Cunoaşte numele mai multor fonturi decît ţi-ai putea închipui că există, şi uneori întrerupe o şedinţă doar ca să ne arate nu ştiu ce design de pachet despre care e ea convinsă că va da lovitura. Treaba asta e, cum să zic, minunată. Dar e în egală măsură o problemă, fiindcă intră mereu cu bocancii peste ceilalţi.

Şi anul trecut Cooper Clemmow a reinventat tot brandul unei creme importante pe nume Drench, şi Demeter a venit cu ideea ca recipientul să fie portocaliu pal şi scrisul alb. În fine, a fost un mare succes şi am cîştigat o mulţime de premii importante. Toate bune – dar nu şi pentru Mark, care e şef la design. Se pare că el crease deja un cu totul alt ambalaj. Însă Demeter a venit cu ideea portocaliului, a făcut singură macheta şi i-a servit-o clientului, la o întîlnire. Şi se pare că Mark s-a simţit complet umilit.

Partea cea mai nasoală a fost faptul că Demeter nici măcar nu s-a prins că Mark s-a supărat. Ea nu observă lucrurile de genul ăsta. Ea ştie doar „să-i dăm bice, aţi făcut treabă bună, oameni buni, mai departe, proiectul următor“. Şi, de pe altă parte, a fost un succes aşa de mare, încît Mark n-a prea avut cum să se plîngă. Adică, într-un fel, e norocos: a fost extrem de lăudat pentru noul design. Îl poate trece în CV şi tot restul. Şi totuşi, e mereu cu cuţitul la brîu şi are un stil de i se adresa lui Demeter care pe mine mă-nfioară.

Partea tristă e că toţi ceilalţi din agenţie ştiu cît de talentat e Mark de fapt. De pildă, tocmai a cîştigat Stylesign Award for Innovation. (Se pare că e o chestie destul de prestigioasă.) Dar e ca şi cum Demeter nici nu şi-ar da seama ce şef talentat are la departamentul de design.

Nici Liz nu e prea fericită aici, dar s-a împăcat cu situaţia. Flora însă se plînge de Demeter tot timpul, dar cred că e din cauză că îi place să se plîngă. Despre ceilalţi nu ştiu.

Cît despre mine, eu tot fata cea nouă sînt. Mă aflu aici de şapte luni şi îmi văd de treaba mea şi nu mă aventurez să-mi spun părerea prea des. Dar am şi eu ambiţiile mele; am şi eu idei. Şi eu sînt foarte interesată de design, mai ales de zona textului tipărit – de fapt, despre asta am şi vorbit cu Demeter la interviul de angajare.

Ori de cîte ori apare un proiect nou în birou, creierul e în alertă. Am notat atît de multe idei personale în timpul meu liber, pe laptop. Logouri, concepte de design, documente de strategie… I le trimit întruna lui Demeter, pentru feedback, şi ea îmi promite că o să se uite la ele cînd o să aibă un moment liber.

Toată lumea spune că nu trebuie s-o baţi la cap pe Demeter, pentru că îi sare muştarul. Aşa că am răbdare, ca un surfer care aşteaptă valul perfect. Întîmplarea face să fiu destul de bună la surf, şi ştiu că o să vină şi valul meu. Atunci cînd va fi momentul potrivit, o să am parte de atenţia lui Demeter. O să se uite peste materialele mele, o să mă remarce şi am să pornesc pe valul cel mare, spre noua mea viaţă. Şi n-am să mai vîslesc în gol întruna, cum fac acum.

Tocmai iau următorul chestionar din teanc cînd intră în birou Hannah, alt designer de-al nostru. Lumea îşi ţine răsuflarea şi Flora se întoarce către mine, ridicînd din sprîncene. Biata Hannah a trebuit să se ducă acasă vineri. Nu se simţea deloc bine. În ultimii doi ani a pierdut vreo cinci sarcini, şi a rămas destul de afectată, şi din cînd în cînd are cîte un atac de panică. Fiind vineri, Rosa i-a spus să se ducă acasă să se odihnească. Adevărul e că Hannah e omul care munceşte probabil cel mai mult din firma noastră. Am văzut e-mailuri trimise de ea la ora 2 noaptea. Merită cîte o pauză.

— Hannah! zice Rosa. Eşti bine? Ia-o mai uşor azi.

— Sînt bine, zice Hannah, strecurîndu-se în scaunul ei şi evitînd privirile tuturor. Sînt bine…

Deschide imediat un document şi începe să lucreze, luînd cîte o gură de apă de la robinet filtrată, dintr-o sticlă. (Cooper Clemmow a lansat brandul, aşa că toţi avem aceste sticle gratuite, în culori de neon, pe birouri.)

— Hannah! Demeter apare în uşa biroului său. Bine-ai revenit! Bravo!

— Sînt bine, zice Hannah din nou. Îmi dau seama că nu are deloc chef să facă tam-tam, însă Demeter vine glonţ la biroul ei.

— Să nu-ţi faci griji, Hannah, zice cu glasul ei răsunător, autoritar. Nimeni nu are impresia că ai vrut să te dai în spectacol, sau ceva de genul ăsta. Deci nu-ţi face griji!

Dă din cap prietenoasă, apoi se întoarce valvîrtej în biroul ei şi închide uşa. Noi, ceilalţi, ne uităm înmărmuriţi la biata Hannah, care pare ca lovită cu leuca. Imediat ce Demeter intră în biroul ei, se întoarce spre Rosa.

— Credeţi cu toţii că mă dau în spectacol? zice, înghiţind în sec.

— Nu! exclamă Rosa imediat, şi o aud pe Liz murmurînd: Afurisita asta de Demeter.

— Ascultă, Hannah, continuă Rosa, în timp ce se apropie de biroul lui Hannah, se ghemuieşte pe vine lîngă ea şi-o priveşte în ochi. Tocmai ai fost demetrată.

— Aşa e, încuviinţează Liz. Ai fost demetrată. Ni se întîmplă tuturor. E o vacă nesimţită care zice numai prostii şi trebuie, pur şi simplu, să n-o asculţi, OK? Ai făcut foarte bine c-ai venit azi, şi apreciem cu toţii efortul tău. Nu-i aşa?

Se uită în jur şi izbucneşte un ropot de aplauze, care o fac pe Hannah să se îmbujoreze de plăcere.

— S-o ia dracu’ pe Demeter! încheie Rosa scurt, şi se întoarce la biroul ei, în mijlocul unui ropot şi mai puternic de aplauze.

Cu coada ochiului, o văd pe Demeter privind prin geamul biroului său de sticlă, de parcă s-ar întreba ce se petrece. Şi mai că-mi pare rău pentru ea. Chiar nu are habar.

1. Demonim de la Birmingham.

2. Python – limbaj de programare creat în 1989 de programatorul olandez Guido van Rossum, folosit şi astăzi de companii ca Google sau Yahoo.