© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7638-5

ISBN PDF: 978-973-46-7639-2

ISBN print: 978-973-46-7679-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADRIAN CIOROIANU, doctor în istorie, este profesor la Facultatea de Istorie din cadrul Universităţii din Bucureşti şi ambasador al României la UNESCO. Este realizatorul unor emisiuni cu tematică istorică difuzate de TVR, între care Ciocnirea civilizaţiilor sau 5 minute de istorie. Dintre volumele publicate, amintim Pe umerii lui Marx. O introducere în istoria comunismului românesc (2005), Geopolitica Matrioşkăi. Rusia postsovietică în noua ordine mondială (2009) şi Epoca de aur a incertitudinii (2011).

Un secol de surprize geopolitice, politizare constantă și modernizare în zigzag

Ce ar fi trebuit să învățăm din ultimul secol, dar nu am făcut-o?

Adrian Cioroianu¹*

Nu-i luați în serios pe cei care fac strategii, ci pe cei ce vorbesc despre logistică.

În lumea militarilor de carieră există o vorbă pe care ne-o reamintea relativ recent editorul unei importante reviste americane: „Amatorii discută mai ales despre strategie, dar profesioniștii sunt mult mai atenți la logistică”². În aceste vorbe se află un mare adevăr. M-am gândit la această frază deseori anul acesta, în timp ce pregăteam prezentul volum sau ori de câte ori auzeam vorbindu-se despre Centenarul nostru. Și noi, ca atâția alții la scara umanității, stăm mai bine astăzi cu strategiile (pe care le reînnoim periodic) decât cu logistica.

Încerc, în paginile următoare, să pun în discuție atât perioada de dinainte de 1918 (pentru a înțelege cum s-a ajuns la Marea Unire), cât și pe cea de după, către noi. Acest volum a plecat dintr-o simplă constatare, citind (cu creionul în mână) editorialul amintit mai sus: am avut revelația, pe care probabil și alți români au avut-o înaintea mea, că la noi nu strategii lipsesc, ci responsabilii cu logistica.

Apoi, în vara anului 2017, în luna august a tuturor concediilor (într-o zi ploioasă), am prefigurat volumul (și miza lui, în virtutea Centenarului ce urma) și am adresat propunerea de colaborare unora dintre (profesional vorbind) cunoscuții mei, oameni la ale căror opinii sunt de regulă atent. Este evident faptul că acest tom nu epuizează lista domeniilor care s-ar preta unei analize centenare – după cum, din fericire, nu epuizează nici lista prietenilor mei. Domeniile în care s-ar putea face acest bilanț de o sută de ani sunt nenumărate³. Dar un volum de proporții normale, așa cum s-a dorit acesta, nu poate cuprinde tot ceea ce poate fi spus cu un asemenea prilej. Așadar, selecția era inevitabilă.

Românii, de cel puțin o sută de ani, au un apetit real în a vorbi despre viitor, dar planurile au fost cel mai adesea programe politice de partid. Drept urmare, am avut partide care au arătat constant un viitor mai bun decât prezentul (de genul: „să dăm drept de vot tuturor românilor”, „să dăm pământ tuturor românilor”, „să căutăm luminița de la capătul tunelului” etc., spuse într-o formă sau alta⁴), iar dictaturile mai lungi sau mai scurte prin care am trecut ne-au semnalat că viitorul este la un sacrificiu sau două distanță și că este incomparabil mai bun decât trecutul și prezentul la un loc. Legionarii își doreau „o Românie frumoasă și mândră, ca Soarele sfânt de pe cer”, comuniștii vorbeau frecvent despre „viitorul luminos”, iar regimurile democratice din răstimp au oferit propria lor viziune a unui viitor promițător (un „mâine mai bun”, cu condiția „sacrificiilor de azi” – vezi episodul, puțin discutat astăzi, al curbelor de sacrificiu din anii crizei economice ai României interbelice, în care unii dintre învățătorii și profesorii țării nu își luau salariul; ei bine, astăzi istoricii știu sigur că atunci, în timp ce unii făceau sacrificii, alții făceau averi – ca în orice criză, de oriunde, fictivul Rhett Butler al lui Margaret Mitchell purtând mii de chipuri în lumea reală).

1. O singură Românie, mai multe destine și prea multe adjective

Desigur, ar fi cu totul injust să comparăm regimurile României democratice (în cazul nostru, 1918-1938 și 1990-prezent) cu cele ale României captive ideologic și geopolitic (în tot restul acestui secol, cu diverse nuanțe). Corupția din anii ’80 ai lui Nicolae Ceaușescu are, desigur, multe rădăcini comune cu cea din anii ’30 ai regelui Carol al II-lea; dar contextul de ansamblu este suficient de diferit, încât nu aș pune, cu totul, aceste două perioade în același clasor al analizei istorice. Așadar, atenție la ce comparăm, pe cine și cu ce.

De ce nu aș pune la un loc aceste perioade? Pe de o parte, pentru a protesta împotriva tentației constante de a folosi adjective în descrierea lumii trecute și, mai ales, în zugrăvirea (adesea inculparea) alterității temporale. De exemplu, mulți români de astăzi își pot imagina că sunt inevitabil superiori concetăţenilor lor de acum un secol, prin simplul fapt că s-au născut mai târziu. Din punctul de vedere al logicii istoriei, această impresie este cu totul falsă. Datoria istoricului tocmai în aceasta constă: în a „coborî” în trecut, luminându-l și judecându-l după normele epocii respective. Un istoric care „trage” trecutul spre el, judecându-l după paradigma prezentului, va ajunge inevitabil la concluzii false. De exemplu, din perspectiva unui specialist în drept constituțional din 2018, Ștefan cel Mare are toate datele să fie catalogat drept dictator; la fel și Burebista, la fel și Alexandru Ioan Cuza, la fel și majoritatea conducătorilor care au însemnat ceva în istoria noastră premodernă.

Aceasta să fie calea de analiză? Cu siguranță, nu.

Orice personaj istoric trebuie judecat în contextul său. Se va vedea lesne că radicalii vor fi radicali, aproape indiferent de epocă; în rest, toate nuanțele sunt importante, date fiind cronologiile proprii fiecăruia. De fapt, în opinia mea, Istoria este o succesiune de nuanțe instituționalizate.

Pe de altă parte, mi se pare lesne de observat că într-o societate sănătoasă totul se leagă logic, ca în mecanismul unui ceasornic menit să arate ora cât mai aproape de cea exactă (dar care nu va fi niciodată exactă la modul absolut), un mecanism bine reglat și care periodic are nevoie de o actualizare a orei sau de o curățire/înlocuire a pieselor – ceea ce poate fi asimilat cu alegerile din democrațiile moderne. Într-o societate neliberă, o hibă dovedită scoate imediat la iveală alte defecte existente, unele la vedere, altele ascunse, dar oricum prezente de ceva timp. În continuarea acestei idei, niciodată nu am pus semnul echivalenței între cultul personalității lui Nicolae Ceaușescu și cultul liderului în cazul regelui Carol al II-lea (care era contemporan cu Stalin, Hitler, Franco și alți autocrați de succes în acel moment). E drept că, între Carol al II-lea și Ceaușescu, unele manifestări sunt cvasi-similare, dar esența este cu mult mai pervertită în cazul lui Ceaușescu, inclusiv din perspectiva racordării la spiritul timpului său. Cultul lui Ceaușescu are una dintre rădăcini în cultul liderilor României regale și/sau bisericești, doar că restul rădăcinilor, în opinia mea, sunt preponderent asiatice (fie sovietice, fie nord-coreene/chinezești). În definitiv, diferența esențială aceasta este: acceptăm că una este să-ți lauzi liderul într-o democrație (fie ea și imperfectă), din convingere sau din interes oportunist, și alta este s-o faci într-o dictatură (unde acest lucru poate denota oportunism, dar și teamă pentru ziua de mâine, ca o condiție a supraviețuirii fizice sau sociale – așa cum s-a întâmplat în stalinismul sovietic, peste tot în Europa de Est).

Revenind la proiectul acestei cărți, aș spune că, în linii mari, cu toții avem o idee (de cele mai multe ori, propria idee) despre cum ar trebui să arate România de mâine; dar sunt totuși minoritari cei care își propun să (re)vadă eventualele lecții de tras din trecutul mai mult sau mai puțin recent al României și, apoi, să sugereze posibile căi și mijloace prin care am putea ajunge într-o stare mai bună, într-un viitor apropiat. Acesta ar fi visul tuturor istoricilor, de oriunde: ca analiza trecutului să ducă la unele lecții aplicate în prezent. Altfel spus, istoria din spatele nostru să ne facă să trăim mai bine mâine. Ce bine ar fi!

Evident, acest volum nu-și propune (cum se va vedea) să dea sentințe definitive, dar aș spune că unele popoare chiar au înțeles această lecție: cum anume să folosești trecutul pentru a trăi mai bine astăzi. Până la urmă, un spirit pragmatic ar putea să spună că la aceasta se rezumă întreaga filosofie a istoriei. Îl las pe cititor să judece singur, în funcție de ceea ce va afla în continuare.

Sărbătorirea unui Centenar de modernitate statală (1918-2018) este, cred, un potrivit prilej pentru o astfel de reflecție: cu alte cuvinte, ce anume ar fi trebuit să învățăm de pe urma ultimului secol (și poate nu am făcut-o)? Aceasta este, pe scurt, întrebarea-sursă a textului meu și a volumului de față. Cum spuneam, colaboratorii acestui volum sunt profesioniști pe care îi citesc eu însumi.

Așadar, ce ar fi de învățat din experiența ultimilor o sută de ani? Iată, pe scurt și în parte (pentru că realitatea unei societăți este cu siguranță mai vastă), miza tuturor capitolelor următoare.

2. Rezultat al unor valuri de invazii – și al unei anume geografii

Românii de azi sunt rezultatul unei invazii venite dinspre sud-vest, care a început în anii 105-106 d.Hr. – aceasta fiind, în opinia mea, una dintre puținele invazii benefice, pentru că ea ne-a ancorat, lingvistic și civilizațional, în lumea occidentală.

Aceasta a fost doar o primă invazie – culturală, rasială și chiar „etnică”, cum s-ar spune cu un termen mai modern –, după care au urmat multe altele, vreme de sute de ani, înainte și după începutul Evului Mediu european, în acea perioadă a marilor migrații venite dinspre est (anterioare, simultane și consecutive dividerii Imperiului Roman între o entitate răsăriteană și una occidentală). Prin simplul dat al geografiei, „romaniile” rurale de care vorbea Nicolae Iorga s-au format în acel interval și au dăinuit („miraculos”, după cum a spus istoricul Gheorghe I. Brătianu⁵) aici, în acest areal dominat politic și cultural de ramura orientală (id est bizantină) a fostului Imperiu Roman. Mai aproape de noi, ultima invazie – cu un caracter mai pronunțat politic, ideologic și civilizațional decât etnic – s-a înregistrat ulterior anului 1944, tot dinspre est. „Lumina vine de la Răsărit”, spunea un text din 1945 al marelui prozator român Mihail Sadoveanu – și, până astăzi, încă nu știm cu certitudine dacă această formulă era o parolă de maestru masonic menită să-i avertizeze pe masonii români că stalinizarea României era inevitabilă precum apariția soarelui la est, sau doar jurământul de credință al unui intelectual oportunist (cum, în tradiția bizantină, sunt mulți în toată istoria zonei noastre, nu numai în România), sau și una, și cealaltă⁶. Consecințele de până azi ale acestui oportunism exemplificat prin cazul Sadoveanu nu trebuie exagerate (în sensul că nu toate metehnele societale sau comportamentale ale românilor de azi se trag din comunismul de tip sovietic), dar nici nu pot fi trecute cu vederea, pentru că multe sunt încă sesizabile la nivelul societății. Probabil, concluzia cea mai onestă ar fi că regimul comunist a luat, și el, chipul și asemănarea poporului care eram în anul 1945 – așa cum s-a întâmplat peste tot, desigur, sub larga aripă a imperialismului rus, care este cu mult anterior comunismului teoretizat de Karl Marx.

Din acest punct de vedere – al evidenței că suntem un popor rezultat în urma unei invazii germinative, dinspre vest, urmată de altele, dinspre est –, românii par a fi o ilustrare a unei idei fundamentale a unuia dintre cei mai importanți geopoliticieni ai lumii: Halford John Mackinder spunea, în celebrul său text The Geographical Pivot of History (1904), că principalul eveniment din istoria lumii occidentale europene este constanta și relativ ciclica invazie dinspre răsărit⁷. De la prima stabilire a lui homo sapiens în Europa și până astăzi, în epoca migranților moderni, valurile de nou-veniți, pașnici sau nu, provin preponderent din Est. Și probabil că așa va fi și în viitorul previzibil.

În virtutea a ce am spus mai sus, fac precizarea că, în opinia mea, cea care a contat cel mai mult și mai vizibil în istoria noastră, mereu, a fost geografia. Suficient de îndepărtați de Vest încât să nu fim parte a Occidentului geografic sau filosofic, dar și suficient de îndepărtați de Estul asiatic încât să rămânem pe mai departe tentați de lumea, moravurile și libertățile Occidentului, românitatea evoluează de peste un mileniu la cumpăna dintre aceste două lumi – pentru că noi dorim cu insistență să evadăm din Est pentru a ne cantona în Vest, deși locul nostru pe hartă, religia noastră și o parte importantă din cultura noastră politică spun altceva.

Voi da în continuare trei exemple (din mult mai multe identificabile) ale acestui determinism geografic – desigur, nu singurul determinism care ne-a marcat, dar unul important, totuși:

i) La sfârșitul secolului al III-lea d.Hr., Dacia recent romanizată a fost părăsită de administrația romană din simplul motiv că poziția sa excentrică în raport cu spațiul mediteraneean și periferică în raport cu imperiul o făcea greu de apărat în fața invaziilor dinspre est. Această decizie imperială s-a tradus, pe termen lung, în formarea noastră în lumea creștină orientală, cu tot ce a însemnat ea. De ce au plecat, așadar, administratorii imperiali romani? Din simplul motiv că geografia le-o cerea.

ii) Spre sfârșitul secolului al XIV-lea, tinerele (în sens statal) țări române s-au aflat în extrema apropiere a ariei care (după bătălia împotriva sârbilor de la Kosovopolje, din 1389) intra sub controlul și stăpânirea totale ale noului imperiu estic pătruns în Europa balcanică – Imperiul Otoman. Vreme de patru lungi secole, chiar dacă nu am fost niciodată parte efectiv integrantă a Imperiului Otoman, românitatea nu s-a putut sustrage influențelor acestuia. Din simplul motiv al geografiei.

iii) La începutul secolului XX, după Marele Război, România a devenit în mod firesc baza de pe care principalul arbitru european al epocii, Franța, și-a construit rețeaua de interese din zona noastră. Cum se explică acest fapt? Pe de o parte, Franța avea deja antecedente serioase în apariția statului român modern (1859, apoi 1866 – vezi mai jos). Pe de altă parte, în anul de grație 1919, în jurul României erau doar state noi (Polonia, Iugoslavia, Ungaria, Cehoslovacia etc.), sau înfrânte (Bulgaria, Turcia), sau și noi, și înfrânte (cazul Ungariei). Or, de bine, de rău, România era un stat relativ stabil, un stat care exista dinaintea războiului, cu o natalitate notabilă⁸, cu o armată care în vara anului 1919 ar fi putut ocupa fără probleme întreaga Ungarie vecină (și care a plecat relativ greu din Budapesta, după negocieri cu marile puteri și concesii reciproce), un stat cu o dinastie respectată pe plan intern și extern. În aceste condiții, nicio surpriză că România a fost baza politicii franceze în zonă în anii 1918-1920. Din ce motiv, așadar? Pe scurt, grație geografiei.

3. Repetabila povară a evadării din Est și polemicile istoricilor

Într-unul din textele mele scrise la începutul acestui mileniu, la invitația unor universitari sârbi din Statele Unite, text cu o oarecare circulație în ultimele două decenii, am numit această tentație a modernității românești „o imposibilă evadare” din Balcani – pentru că, la noi, Balcanii înseamnă plezirism, tocmeală și uneori chiar lene, plus un savuros amestec între grecii levantini și turcii anatolieni⁹. E un amestec pe care îl credem deopotrivă fermecător și perdant, atrăgător și înșelător, intim și străin. Este mediul domnilor noștri fanarioți, al lui Ienăchiță Văcărescu, Tudor Arghezi, Marin Preda, Marin Sorescu, Alexandru Paleologu, Mircea Cărtărescu și al atâtor altora. De cealaltă parte a „baricadei” noastre identitare îi avem pe cei repulsivi la geografia noastră mai mult sau mai puțin balcanică, de la primii intelectuali ai Școlii Ardelene până la Mihai Eminescu (cel cu nostalgia Bucovinei habsburgice¹⁰), profesorii de limba latină sau franceză din școlile și liceele anilor ’70 ai secolului trecut sau până la istoricul Lucian Boia în zilele noastre.

În paranteză fie spus, ca răspuns la o carte a istoricului Lucian Boia¹¹, istoricul și universitarul clujean Ioan-Aurel Pop a scris o altă carte¹² – un caz relativ rar de simbioză intelectuală în istoriografia română. Care dintre cele două este mai bună? Ar fi inutil să dau un răspuns, pentru că el depinde de educația, crezul sau firea fiecărui cititor. Personal, ca unul care nu pot fi sută la sută obiectiv în privinţa oamenilor care m-au format¹³, continui să recomand, din expertiză și din prețuire, ca orice iubitor de istorie din România să îi citească atât pe Boia, cât și pe Pop. Atât pe Ioan Scurtu, cât și pe Victor Neumann. Atât pe Nicolae Iorga, cât și pe Gheorghe I. Brătianu. Între noi fie vorba, istoricii din România nu sunt foarte mulți (mai ales cei care scriu), iar la o sută de ani de Românie – mică, apoi mare, apoi cea care este azi – un anume bilanț al istoriografiei ar fi bine-venit. Ce am fost? Ce am ajuns? Ce ne-am dorit? Iată întrebări pe marginea cărora, normal, istoricii vor lucra ani și ani de acum încolo. Câmpul istoriografiei noastre e relativ larg (pentru cei care nu au timp să îi citească pe toți istoricii noștri) și, totodată, e categoric limitat (pentru cei care pot compara istoriografia noastră cu altele mai vechi, precum cea franceză, cea germană, cea britanică etc.).

Dar, după mine, istoria noastră nu este un indice verificabil prin el însuși – ea nu este, în fapt, decât consecința firească, din punct de vedere gnoseologic, a locului în care suntem. Așadar, pe lângă cunoașterea așa-zis istorică, pentru toate explicațiile din rest, la tot pasul, avem nevoie de un real cunoscător al geografiei. La prima vedere, oricine poate să privească un glob sau o hartă plană și să se orienteze pe ele. În timpurile noastre există programe de autonavigație disponibile pe telefon în care ți se spune, de exemplu, care este drumul cel mai scurt dintre Bucureşti și Lisabona – şi câte ore ai de mers şi câte echipaje de poliție ai de evitat până acolo.

Dar harta, de fapt, nu se rezumă la aceste detalii, care au devenit intruzive în viața noastră grație tehnologiei secolului XXI. Hărțile umanității de acum nu sunt (numai) despre distanțe, kilometri sau mile între un punct A de plecare și un altul B de destinație. Harta este una dintre invențiile cruciale ale speciei noastre: imaginați-vă că trăiți într-o lume fără hărți și fără orientare și veți avea o idee despre cum ar putea fi haosul pe pământ.

4. Suntem printre câștigătorii secolului XX

Acestea fiind spuse, vă propun să priviți încă o dată, mai atent, harta României din anul 2018. Pe de o parte, este evident că nu e aidoma cu harta României Mari de la finalul anului 1918. Pe de altă parte, este evident că harta noastră de azi e considerabil mai mare (și, aparent, mai armonioasă și mai rotundă) decât harta României din anul 1914, când regele Carol I era la apogeul puterii sale.

Cum explicăm această trecere de la România în forma semilunii care eram în 1914 la România rotundă de astăzi? Aceasta este miza oricărui dascăl onest, care vrea ca elevii săi să priceapă ceva din istoria românească a secolului XX. Pe de altă parte, lamentația de genul „ce mari eram în 1918 și ce mici suntem în 2018” mi se pare lipsită de sens și chiar de viziune istorică. În opinia mea, România de azi este unul dintre statele net câștigătoare ale istoriei secolului XX.

Probabil că dacă, în concordanță cu trecutul nostru, ar trebui să dăm unei științe/discipline/materii școlare laurii unei gnōsis principale (ca formă de cunoaștere), aceasta ar merita să fie geografia. Nicio condiționare nu ne definește mai mult – în ultimii o sută de ani, ca și în ultimele două milenii – decât cea geografică. Faptul că țările europene de azi în care se află cei mai mulți expatriați români sunt Italia, Spania și Franța nu este întâmplător. În virtutea fostei viziuni imperial-geografice a împăratului roman Traian, o româncă/un român care ajunge astăzi în Italia, chiar dacă a primit o educație sumară în țară, în câteva luni va învăța mulțumitor limba italiană. În același timp, Bucureștiul este – pe hartă – mai apropiat de lumea slavă decât de oricare dintre „verii” noștri latini. Așadar, din unele puncte de vedere, putem spune că istoria românității s-a structurat în ciuda geografiei noastre și în răspăr cu ea.

5. România – o experiență reușită a Occidentului în extindere

Ca prolegomene la aventura românității de după 1918, mai există câteva detalii asupra cărora tind să insist. Ceea ce voi spune în continuare s-ar putea să nu fie pe placul tuturor cititorilor. E o ipoteză de lucru pe care, desigur, fiecare este liber să o accepte sau nu – ea e doar interpretarea mea a uneia dintre laturile modernității românești (cea politică). Prin aceasta, voi încerca să arăt că România a fost doar unul dintre statele din zonă prin care Occidentul a încercat și a reușit să-și extindă sfera de influență, la mijlocul secolului al XIX-lea, în dauna lumii slave ruse și a celei turco-otomane.

Datele istorice, prin ele însele, nu au cum să fie polemice – discutabilă poate fi, cel mult, interpretarea pe care o voi oferi.

Așadar, care sunt datele istorice?

La sfârșitul secolului al XVIII-lea și începutul secolului al XIX-lea, semnele declinului Imperiului Otoman se înmulțeau. Desigur, ele sunt mai clare pentru noi astăzi și nu neapărat pentru cei din epoca respectivă. Dar fapt este că Poarta intra, pe termen mediu, în recul. Astăzi, unii istorici europeni sunt chiar mai fermi: pentru ei, stoparea „ofensivei” otomane în Europa începea cu bătălia navală de la Lepanto, în 1571, când înfrângerea marinei Porții îi scotea pe turci din ecuația Mediteranei Occidentale, și continua, un secol mai târziu, cu incapacitatea otomanilor de a străpunge zidurile Vienei, în 1683. „Din acest moment începe refluxul [puterii otomane]”, spune istoricul Alain Besançon¹⁴.

În următorul secol de după asediul Vienei, Imperiul Otoman avea de suferit de pe urma înaintărilor constante (dar nu neapărat coordonate) a două imperii vecine: Imperiul Habsburgic/Austro-Ungar (după 1867) dinspre nord-vest și Imperiul Rus dinspre nord-est. Ei bine, geografia a făcut ca Țările Române/România să fi fost, în sumă, beneficiare ale acestui recul al otomanilor – proces ce va culmina cu independența noastră, câștigată pe câmpul de luptă în 1877 și recunoscută pe plan internațional în 1878.

În plus, înfrângerea Imperiului Rus în „Războiul Crimeii” (1853-1856) a avantajat iarăși țările române, prin simplul fapt că stoparea influenței rusești în estul Europei și, mai concret, „scoaterea principatelor danubiene de sub protectoratul Rusiei”¹⁵ ne-au permis crearea prin unire a României mici și, pe termen mediu, aducerea în țară a unui principe străin.

Acestea au fost, în rezumat, datele istorice. Acum urmează interpretarea mea.

În februarie-martie 1856, la Congresul de la Paris de după Războiul Crimeii, diplomația franceză a lui Napoleon al III-lea a creat condițiile (sau o bună parte dintre ele) pentru viitoarea unire a Țării Românești și a Moldovei din 1859 – desigur, cu acordul Marii Britanii și în dezacord cu Turcia și cu Austria, ultimele două urmând mai curând vechiul, pragmaticul și verificatul „principiu al lui Montesquieu”, care spune că este mereu preferabil să ai la graniță două state mici și slabe decât unul singur și puternic¹⁶. Pentru diplomația franceză, nu era niciun secret că eventuala unire a celor două provincii nu era decât un prim pas în direcția viitoarei lor independențe. În prima instanță, Rusia a părut de acord cu perspectiva franceză (unire plus independență ulterioară), dar s-a dovedit a fi doar o tactică de moment pentru a obține sprijinul Franței în problema Basarabiei (în 1856, Austria cerea Rusiei să redea Moldovei provincia Basarabia – cerere care nu era un cadou făcut Moldovei, ci doar expresia intereselor Vienei: stăpână, din 1775, asupra Bucovinei¹⁷, Viena prefera să aibă în vecinătate o Moldovă mai mare decât o Rusie mai mare).

După 1856, în următorii doi ani și jumătate, prin temporizări interne, prin eschive diplomatice ale marilor puteri, prin entuziasmul lipsit de experiență politică al unioniștilor de la Iași și Bucureşti și prin manipularea și chiar coruperea unora dintre politicienii sau capii Bisericii de la noi, unirea a fost întârziată. Totuși, ea s-a realizat în ianuarie 1859, prin alegerea în două capitale a aceluiași domn, Alexandru I. Cuza. Noi spunem deseori că alegerea lui Cuza a pus puterile europene „în fața faptului împlinit” – ceea ce e adevărat, desigur, numai că aceasta e doar o jumătate a adevărului, cealaltă jumătate fiind cea care spune că Napoleon al III-lea și diplomația franceză au „programat” unirea principatelor române încă din 1856, conform intereselor în zonă ale Franței și concepțiilor împăratului Napoleon al III-lea privind politica naționalităților. Explicație: în linii mari, împăratul francez Napoleon al III-lea visa, la mijlocul secolului al XIX-lea, un viitor apropiat în care ungurii și italienii se vor răscula împotriva Imperiului Habsburgic, iar polonezii se vor răscula împotriva Imperiului Rus. Evident că românii erau și ei o piesă pe acest eșichier mai larg. Rețineți aceste strategii franțuzești, pentru că ele au legătură cu ceea ce se va întâmpla după anul 1914, odată început Primul Război Mondial¹⁸.

Așadar, din anul 1859 România se unea sub un domnitor de etnie locală – un brav ofițer, destoinic și dătător de speranțe. Totuși, șapte ani mai târziu, Al.I. Cuza era îndepărtat de pe tron (prin coalizarea tuturor aripilor politice împotriva lui¹⁹), iar soluția găsită pentru acea criză potențială a fost recursul la un principe străin.

Ei bine, în opinia mea, o parte consistentă a viitoarei istorii a României Mari atunci începe, în 1866. În privința aducerii ca domn al României a unui principe străin, orgoliul național ne face să punem accentul pe acordul aproape unanim al oamenilor politici români ai epocii în privința faptului că aceasta (prințul străin) era cea mai bună cale de a păstra unirea înfăptuită în 1859. Ceea ce, iarăși, este adevărat – dar este doar o jumătate din adevărul complet, cel de la scara Europei de atunci.

Interpretarea pe care o propun pleacă de la faptul că liderii politici români ai momentului 1866, puși în fața unei posibile crize ca urmare a înlăturării lui Al.I. Cuza, au avut pornirea instinctuală de a se adresa Marilor Puteri (recunoscute ca fiind garante, mai mult sau mai puțin explicit). Acest lucru nu este surprinzător și nici condamnabil. Cu abia un deceniu mai devreme, în 1856, România/Principatele Române ieșiseră – am văzut – de sub protectoratul Rusiei. În mod firesc, elita noastră politică din februarie 1866 s-a adresat imediat noilor protectori, care nu mai erau ruși, ci occidentali – și astfel se va ajunge la domnitorul de origine străină al României mici.

Franța, Prusia și Marea Britanie au agreat inițial o „soluție belgiană” – adică pe Filip de Saxa-Coburg-Gotha, nimeni altul decât fratele regelui Leopold al II-lea al Belgiei. Dar Filip a refuzat, drept care s-a ajuns repede, în decurs de săptămâni (suntem încă la începutul primăverii lui 1866), la soluția unui prinț de Hohenzollern, german, dar catolic, pentru tronul de la Bucureşti²⁰. Franța aceluiași împărat Napoleon al III-lea și Prusia cancelarului Bismarck sunt cele două puteri cărora le datorăm venirea pe tronul României a domnitorului (ulterior regelui) Carol I. Mai puțin se știe că Turcia a încercat să se opună aducerii unui principe german pe tronul României și chiar a mobilizat un corp de armată la granița noastră de sud (prin care dorea să se impună, de fapt, ca parte a negocierii). Dar, surpriză: spre sfârșitul primăverii anului 1866, izbucnirea unui război între Prusia și Imperiul Habsburgic a atras atenția Europei. Imperiul Otoman și-a rezervat un eventual veto (în problema românească) pentru mai târziu. În ceea ce o privește, Rusia anului 1866 a fost prinsă iarăși pe picior greșit: la începutul lui aprilie, țarul Alexandru al II-lea era victima (norocoasă, dat fiind că a scăpat) a unei tentative de asasinat din partea unui student pe nume Karakozov – atentat care a pus capăt, din păcate, reformelor liberale pe care țarul le începuse²¹. În plus, Rusia însăși era mai mult decât preocupată de războiul dintre Prusia și Habsburgi, drept care venirea unui catolic german la Bucureşti era cea mai mică dintre problemele pe care le avea Imperiul Țarist. Urmând logica geopoliticii, este mult mai probabil că, în 1866, dacă ar fi putut, Rusia s-ar fi opus aducerii pe tronul României mici a unui german. Doar că nimeni nu s-a gândit s-o întrebe. Nimeni nu putea atunci bănui că, 50 de ani mai târziu, un anume Ferdinand, nepotul și urmașul direct al acelui prinț german devenit domnitor român în 1866, va ajunge, în 1916, aliatul țarului Nicolae al II-lea al Rusiei.

Iar acum este momentul să vedem, în fond, ce a însemnat domnitorul Carol de Hohenzollern venit pe tronul României în anul 1866. În interpretarea mea, el a fost o clară victorie a Occidentului în zonă, adică (încă) unul dintre pașii făcuți de Occidentul în expansiune (catolic și protestant) înspre Orientul (ortodox și pe alocuri filorus) al Europei de atunci.

6. Succesul în Est al „soluției germane” – cu acordul Franței

Cheia acestei interpretări se află… în Grecia. De fapt, ofensiva politică a Occidentului asupra Orientului postotoman acolo a început, imediat după luptele pentru independența Greciei, care au durat aproape un deceniu (1821-1829) și în care Franța, Marea Britanie și Rusia s-au aflat de partea rebelilor, evident, împotriva Imperiului Otoman²².

În iulie 1832, o adunare națională a grecilor (proaspăt ieşiţi de sub stăpânirea otomană), în localitatea Pronia, ratifica numirea de către Marile Puteri garante a prințului Otton de Bavaria pe tronul Greciei. Respectivul tânăr prinț (17 ani în acel moment) era al doilea fiu al regelui Ludovic I al Bavariei. Această „soluție germană” era un minunat compromis, dat fiind că, din 1831, grecii erau prinși într-un autentic război civil, provocat de unele pasiuni politice interne ce urmaseră imediat între familiile/clanurile care luptaseră împotriva Turciei otomane (vom vedea, câteva decenii mai târziu, ceva similar în Serbia vecină). Mai apoi, în ianuarie 1833, noul rege minor Otton și consiliul său de regență (trei membri) și-au făcut intrarea pe scena publică a Greciei, având dificila sarcină de a pacifica o țară în care foștii luptători antiotomani încă preferau să păstreze armele acasă și erau cu totul reticenți la noua armată sau jandarmerie a țării lor reorganizate după model occidental.

Nota bene: rezistența încăpățânată a unora dintre greci (anterior antiotomani) împotriva dinastiei germane de Bavaria își va găsi o interesantă rezonanță, peste trei decenii, în revolta unora dintre grănicerii români de pe linia Dunării în momentul când domnitorul german Carol I ajungea în România – acei țărani-grăniceri se răsculau de teamă că noul domn va anula reforma agrară a lui Al.I. Cuza; de unde concluzia logică, cu implicații politice mai vaste, că în sud-estul Europei trebuie să oferi ceva înainte să ceri loialitate.

În concluzie: cu acordul Franței, Marii Britanii și Rusiei, din ianuarie 1833 Grecia primea pe tron o viitoare dinastie străină – una mai întâi germană, iar după 1863 una de origine germano-daneză –, care va rezista, cu mari tulburări, până la abolirea monarhiei, sub dictatura coloneilor, din 1973-1974.

Așadar, de reținut acest „implant” german din Grecia (1832-1833), care în teorie era menit să pună capăt endemicei dezbinări interne din această țară dezvoltată pe o mereu problematică axă nord-sud (probabil ecou al tuturor conflictelor cetăților grecești din Antichitate, dintre care unul ne-a dat opera fondatoare pentru disciplina numită Istorie a comandantului militar și istoriografului prin vocație Thucidide (460-397 î.Hr.): războiul peloponesiac – matrice, într-un fel, a viitoarelor războaie civile grecești).

1* Adrian Cioroianu este doctor în istorie, profesor la Facultatea de Istorie a Universității din Bucureşti, fost ministru de Externe, în prezent ambasador al României la UNESCO; dintre volumele publicate: Pe umerii lui Marx. O introducere în istoria comunismului românesc (2005) și Geopolitica Matrioșkăi. Rusia postsovietică în noua ordine mondială (2009).

2. Gideon Rose, editorial în Foreign Affairs, vol. 95, nr. 5, septembrie-octombrie 2016, p. 17.

3. De exemplu, mi-aș fi dorit o analiză de bilanț a arhitecturii românești în acest secol (după majoritatea specialiștilor cu care am avut ocazia să vorbesc, astăzi se construiește mai lesne și, totodată, mai neglijent decât în anul 1918); sau aș fi dorit un bilanț al horticulturii peisagistice din România – având informații că grădinile publice și parcurile urbane ale anului 1914, făcute în special după model francez, de grădinari străini sau de români educați în Occident, special angajați ai primăriilor mari, arătau considerabil mai bine decât grădinile publice sau parcurile de azi (deși este posibil ca astăzi să coste mai mult). La fel, mi-aș fi dorit o analiză a cinematografiei românești din ultimul secol – iar persoana la care am apelat mi-a promis în mod repetat textul, fără a mi-l trimite vreodată. La fel s-a întâmplat cu bilanțul literar sau sportiv al României ultimului secol: propunerea mea a existat, dar textele respective au întârziat mai mult decât permitea tiparul neiertător.

4. Multe guverne din istoria ultimei sute de ani au cerut sacrificii de moment în urmărirea unei salvări ce aștepta undeva, în viitor, „la capătul drumului”. Or, în istoria unui popor nu există acest capăt.

5. Gh.I. Brătianu, O enigmă și un miracol istoric: poporul român, cu prima ediție publicată în 1940, rămâne și azi o lectură fundamentală pentru toți cei interesați de istoria românității în „veacurile întunecate”; ucis de regimul comunist incipient în închisoarea de la Sighet (1953), Gh.I. Brătianu (fiul politicianului liberal Ionel Brătianu) a fost totuși „chemat în ajutor” la finalul anilor 1980, pe fondul polemicilor renăscute cu Ungaria – vezi ediția retipărită a volumului citat (de altfel, o ediție foarte bună), Editura Științifică și Enciclopedică, Bucureşti, 1988.

6. Vezi „cazul” M. Sadoveanu în volumul meu Pe umerii lui Marx. O introducere în istoria comunismului românesc, Curtea Veche Publishing, Bucureşti, 2005.

7. „Mackinder ne cere să privim istoria europeană ca fiind «subordonată» celei asiatice, el văzând civilizația europeană ca pe un simplu rezultat al luptelor împotriva diverselor invazii venite dinspre Asia” – Robert D. Kaplan, Răzbunarea geografiei. Ce ne spune harta despre conflictele viitoare și lupta împotriva destinului, traducere de Mihnea Gafiţa şi Paul Dobrescu, Litera, Bucureşti, 2017, p. 144.

8. În ciuda mortalității infantile, și ea mare.

9. Adrian Cioroianu, „The impossible escape: Romanians and the Balkans”, în Dušan I. Bjelić și Obrad Savić (eds.), Balkan as Metaphor. Between Globalization and Fragmentation, MIT Press, Cambridge, Massachusetts, Londra, 2002, pp. 209-234.

10. Unde putea învăța în școli cu predare în limba română, ceea ce românii din Transilvania nu puteau – de aici una dintre sursele antipatiei românești (și nu numai a românilor, ci și a celorlalte etnii din partea maghiară a Imperiului Austro-Ungar) față de politica oficială de maghiarizare a jumătății estice a imperiului de la sfârșitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX. Spre deosebire de Bucovina, care ținea de partea austriacă/germană a imperiului (Cisleitania), Transilvania ținea de partea lui orientală, maghiară (Transleitania) – Leita fiind râul care, aproximativ, fixa granița dintre Austria și Ungaria în imperiu. În linii mari, resentimentele românilor erau, în 1918, cu mult mai vii față de maghiari decât față de austrieci.

11. Lucian Boia, Istorie și mit în conștiința românească, Humanitas, Bucureşti, 1997 (prima ediție).

12. Ioan-Aurel Pop, Istoria, adevărul și miturile. Note de lectură, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2002.

13. Fac precizarea, inutilă pentru cei care nu m-au citit până la acest volum, că am fost preparator, apoi asistent al profesorilor Lucian Boia și Dinu C. Giurescu la Facultatea de Istorie a Universității din Bucureşti (1993-2000). Orice aș afla, orice mi s-ar spune (admit că aceasta poate suna bizar pentru un istoric!), nu voi putea fi decât subiectiv în privința acestor profesori. La fel în privința profesorilor Constantin Bușe și Ion Bulei, care m-au ajutat într-un moment în care nu erau în niciun fel obligați să o facă. În paralel, păstrez o complicitate post factum cu oameni care, cel puțin inițial, nu m-au dorit prea mult în facultate, precum domnii Ioan Scurtu sau Stelian Brezeanu; în ceea ce-i privește, cred că pasiunea lor pentru Istorie și cunoașterea ei prevalează în raport cu orice, drept care recomand pe mai departe, tuturor, cărțile lor, chiar dacă mie unele îmi plac mai mult decât altele. Cea care a determinat rămânerea mea în facultate (ca decan, domnia sa) a fost profesoara de istorie antică Zoe Petre – nici în privința domniei sale nu voi putea fi decât subiectiv, deși nu cred că e nevoie de subiectivitate pentru a spune că Zoe Petre a fost o profesoară superinteligentă și bine pregătită.

14. Alain Besançon, „La Turquie n’est pas en Europe”, în Commentaire, nr. 101, primăvara 2003, pp. 177-179.

15. Acesta era chiar primul dintre cele „Patru puncte” pe marginea cărora începea Congresul de pace de la Paris, în februarie 1856 – vezi Alain Gouttman, La guerre de Crimée, 1853-1856. La première guerre moderne, Perrin, Paris, 1995, pp. 379 și urm.

16. Ibidem, p. 385.

17. Bucovina a stat sub stăpânirea habsburgică/austriacă din 1775 până în 1918. Viena imperială chiar a avut ocazia să sărbătorească un centenar în Bucovina: în 1875, pentru celebrarea celor o sută de ani ai provinciei în cadrul Imperiului Habsburgic/Austro-Ungar, autoritățile austriece au construit și inaugurat la timp Universitatea din Cernăuți.

18. Vezi, printre altele, relativ recent apăruta Christopher Clark, The Sleepwalkers. How Europe Went to War in 1914 (ediția originală britanică, Allen Lane, Londra, 2012); aici trimit la ediția franceză Les somnambules. Été 1914: comment l’Europe a marché vers la guerre, Flammarion, Paris, 2015.

19. Încă nu putem vorbi, în 1866, de partide politice (în sens modern) în România. Ele vor apărea începând cu deceniul următor. Reforma agrară din 1864 a lui Al.I. Cuza îi alarmase pe proprietarii de pământ, pe „conservatorii” politici, dar și pe „liberalii” lui Ion C. Brătianu, neplăcut surprinși de caracterul personal al reformelor domnitorului.

20. Serge Cosseron și Philippe Faverjon, L’Europe de 1815 à nos jours. Une histoire et une chronologie commentée, La Manufacture, Besançon, 1991, p. 150.

21. Ibidem, p. 148.

22. Revoluția lui Tudor Vladimirescu și a pandurilor săi a fost, și ea, parte din începutul acestei povești a independenței Greciei. După cum moartea (de febră) a poetului-lord Byron, la Missolonghi, în 1824, în plină campanie a grecilor împotriva otomanilor, este parte din același peisaj geopolitic. Fără să știe, Tudor Vladimirescu și poetul Byron au luptat pe același front.