John Steinbeck, To a God Unknown

Copyright © John Steinbeck, 1933

Copyright renewed © John Steinbeck, 1961

All rights reserved.

© 2011, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7503-6

ISBN PDF: 978-973-46-7504-3

ISBN print: 978-973-46-7516-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : ©© by Robb North

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN ERNST STEINBECK s-a născut la 27 februarie 1902 în Salinas, California. Între 1918 şi 1925 urmează, cu întreruperi, cursurile Universităţii Stanford. După ce mai multe schiţe îi sînt respinse, Steinbeck debutează în 1929 cu un roman, Cupa de aur, al cărui protagonist este piratul Henry Morgan. În 1932 publică volumul de nuvele Păşunile Raiului, inspirat din viaţa fermierilor din Valea Salinas. Un an mai tîrziu, îi apare romanul Către un zeu necunoscut, iar în 1935, Cartierul Tortilla, urmat de Bătălia (1936) şi clasicul Şoareci şi oameni (1937), ecranizat în repetate rînduri. În 1938 vede lumina tiparului volumul de nuvele Valea lungă. Pentru Fructele mîniei (1939) i se decernează Premiul Pulitzer. În următoarele două decenii publică Nopţi fără lună (1942), Strada Sardinelor (1945), Autobuzul rătăcit (1947), Perla (1947), La răsărit de Eden (1952), cartea sa cea mai îndrăgită, Joia dulce (1954), Scurta domnie a lui Pépin al IV-lea (1957) şi Iarna vrajbei noastre (1961). În 1962, în urma unui lung periplu prin patruzeci de state americane în compania căţelului său, Charley, scrie volumul Eu şi Charley descoperim America. În acelaşi an i se decernează Premiul Nobel pentru Literatură. John Steinbeck a mai scris eseuri (America şi americanii), reportaje, scenarii de film (printre acestea numărîndu-se şi celebrul Viva Zapata!). A încetat din viaţă la 20 decembrie 1968.

UNUI DUMNEZEU NECUNOSCUT

El de suflare-i dătător şi înzestrare-i e puterea.

Zeii cei mari îi proslăvesc poruncile.

Umbră-i este viaţa şi moartea-i este umbră;

Cine este El, Căruia îi vom aduce noi prinosurile noastre?

Prin atotputernicia Sa, El este stăpîn peste cei vii şi peste strălucirea lumii

Şi El cîrmuieşte lumea şi oamenii şi necuvîntătoarele

Cine este El, Căruia îi vom aduce noi prinosurile noastre?

Din puterea Lui s-au născut munţii şi marea, se zice

Şi fluviul de departe;

Şi ele-i slujesc de trup şi de cele două braţe.

Cine este El, Căruia îi vom aduce noi prinosurile noastre?

El a creat cerurile şi pămîntul, iar voinţa Lui le-a numit locul,

Şi ele încă se uită la El şi se cutremură.

Soarele cînd răsare străluceşte pe deasupra Lui.

Cine este El, Căruia îi vom aduce noi prinosurile noastre?

El s-a uitat pe deasupra apelor în care-i dăinuie puterea şi a zămislit sacrificiul.

El este Dumnezeul între Dumnezei.

Cine este El, Căruia îi vom aduce noi prinosurile noastre?

Chinui-ne-va El, Carele a făcut pămîntul,

Carele a făcut cerul şi marea luminoasă?

Cine este El, Căruia îi vom aduce noi prinosurile noastre?1

1 Adaptare a autorului după textul Cărţii a X-a din Rigveda, pe care o reduce la şase strofe din zece, cîte are în original.

1

Într-o seară, odată ce culturile de la ferma Wayne de lîngă Pittsford, în Vermont, au fost acoperite, iar lemnele pentru iarnă tăiate şi prima ninsoare uşoară s-a aşternut peste cîmpuri, Joseph Wayne s-a îndreptat către fotoliul înalt de lîngă şemineu şi i s-a înfăţişat tatălui său. Doi bărbaţi ca două picături de apă. Amîndoi aveau un nas generos şi pomeţi înalţi, proeminenţi; chipurile amîndurora păreau plămădite dintr-un material mai dur şi mai trainic decît carnea, dintr-o substanţă de consistenţa pietrei, care cu greu poate fi supusă schimbării. Barba lui Joseph era neagră şi mătăsoasă, suficient de rară cît să se poată întrezări printre fire conturul întunecat al bărbiei. Cea a bătrînului era lungă şi albă. Şi-o explora din loc în loc cu degetele, întorcînd abil vîrfurile spre interior, unde le simţea mai în siguranţă. S-au scurs cîteva clipe înainte să observe că alături stătea fiul său. Şi-a înălţat privirea, dezvăluind o pereche de ochi bătrîni şi înţelepţi, blînzi, de un albastru intens. Ochii lui Joseph erau la fel de albaştri, însă ai lui erau pătrunzători, animaţi de curiozitatea tinereţii. Acum că se afla dinaintea tatălui său, Joseph ezita să dea glas noii sale erezii.

— Vezi dumneata, în curînd n-o să ne mai ajungă pămîntul, spuse cu jumătate de gură.

Bătrînul îşi strînse în jurul umerilor drepţi şi firavi pledul din lînă, în carouri albe şi negre. Avea o voce blîndă, făcută parcă să comande în numele unei dreptăţi simple.

— Cu ce doleanţă vii, Joseph?

— Ai auzit dumneata că Benjy a plecat la peţit? O să se-nsoare pînă la primăvară; în toamnă o să i se nască primul prunc, iar vara viitoare al doilea. Pămînul nu se lăţeşte, taică. N-o să ne mai ajungă.

Bătrînul îşi plecă ochii cu băgare de seamă şi îşi privi degetele, frămîntîndu-le uşurel în poală.

— Benjamin nu mi-a spus încă. Dar niciodată nu mi-am putut pune nădejdea în el. Eşti sigur că a plecat cu adevărat la peţit?

— Familia Ramsey a răspîndit vestea în Pittsford. Jenny Ramsey are o rochie nouă şi arată mai frumuşică decît de obicei. Am văzut-o azi. N-a vrut să mă privească în ochi.

— Ei bine, atunci poate că aşa-i. O să-mi spună Benjamin.

— Dar, vezi dumneata, pămîntul n-o să mai ajungă pentru toţi.

John Wayne îşi înălţă din nou privirea.

— Pămîntul e atît cît trebuie, Joseph, spuse el pe un ton calm. Burton şi Thomas şi-au adus nevestele acasă şi pămîntul ne-a fost de ajuns. E vremea ta, Joseph, ar trebui să-ţi găseşti nevastă.

— Totul are o limită, taică. Pămîntul ăsta nu poate hrăni mai multe guri decît hrăneşte deja.

Căutătura tatălui său deveni acum tăioasă.

— Te mîhneşte ceva la fraţii tăi, Joseph? E o vrajbă între voi de care să nu fi auzit eu?

— Nu, taică, protestă Joseph. Dar ferma e prea mică şi… Se înclină, cît era de înalt, spre tatăl său. Eu, unul, vreau să am pămîntul meu. Şi am tot citit despre Vest şi despre cît de bun şi ieftin e pămîntul acolo.

John Wayne oftă, netezindu-şi barba şi întorcîndu-i vîrfurile spre interior. O tăcere grea se aşternu între cei doi bărbaţi, iar Joseph se îndreptă dinaintea figurii patriarhale, aşteptîndu-i hotărîrea.

— Dac-ai răbda un an, rosti bătrînul într-un final, un an ori doi nu-nseamnă nimic la treişcinci de ani. Dac-ai răbda un an, cel mult doi, atunci n-aş avea nimic împotrivă. Nu eşti cel mai mare, Joseph, însă totdeauna am socotit că ţie ţi se cuvine binecuvîntarea mea. Thomas şi Burton sînt oameni buni, fii de nădejde, dar mereu am gîndit că binecuvîntarea ţi-o voi da ţie, aşa încît tu să fii cel care o să-mi ia locul. Nu ştiu de ce. Există ceva în tine mai puternic decît în fraţii tăi, Joseph, ceva mai statornic, ceva lăuntric.

— Dar în Vest se dă loc de casă şi pămînt, vezi dumneata. Nu trebuie decît să trăieşti un an acolo, clădeşti o casă, ari oleacă şi pămîntul e al tău. Nu mai poa’ să ţi-l ia nimeni.

— Cunosc, mi-a ajuns şi mie la ureche. Dar să zicem că te-ai duce acuma – n-aş mai şti de tine, ce faci şi cum o duci, decît din scrisori. Într-un an, poate cel mult doi, ei bine, o să merg cu tine. Sînt bătrîn, Joseph. O să te însoţesc, o să merg pe sus, pe deasupra capului tău. Am să văd terenul pe care-l alegi şi ce fel de casă ai să-ţi clădeşti. Pentru că o să am curiozitatea asta, poţi să fii sigur. O să existe o cale să-ţi fiu şi de folos din cînd în cînd. Să zicem că ţi s-ar rătăci o vită şi eu te-aş putea ajuta să-i dai de urmă; de acolo, din văzduh, aş vedea în depărtare. Numai de-ai răbda oleacă, Joseph, pînă să pot face asta.

— Or să se ocupe terenurile, se încăpăţînă Joseph. Au trecut deja trei ani din noul secol. Dacă rabd, o să se ia tot pămîntul cel bun. Şi eu vreau pămînt, taică, rosti şi în ochi i se citea patima, din ce în ce mai vie.

John Wayne clătină din cap şi iar clătină, încuviinţînd. Apoi îşi strînse pledul în jurul umerilor.

— Am priceput, spuse cu un aer gînditor. Nu-i vorba de-un strop de nerăbdare. Poate-am să te prind din urmă. Apoi continuă, hotărît: Apropie-te, Joseph. Aşază-ţi mîna aici – nu, aici. Aşijderea a făcut şi tatăl meu. E un obicei atît de străvechi că nu poate da greş. Acuma, lasă-ţi mîna acolo! Îşi înclină capul încărunţit şi rosti: Fie ca binecuvîntarea Celui de Sus şi binecuvîntarea mea deopotrivă să-l ocrotească pe acest copil. Fie ca el să-şi ducă traiul în lumina Tatălui şi să-şi preţuiască viaţa. Tăcu pentru cîteva clipe. Acum, Joseph, poţi s-o porneşti spre Vest. Cu mine ţi-ai încheiat socotelile.

În curînd a venit iarna, aducînd omăt cu toptanul şi un aer îngheţat şi înţepător. Vreme de o lună, Joseph s-a tot învîrtit prin casă, şovăind să-şi lase în urmă tinereţea, cu toate amintirile ei atît de vii şi puternice, însă binecuvîntarea primită îl rupsese de toate cele. Era ca un străin în casă şi simţea că fraţii săi aveau să fie fericiţi văzîndu-l plecat. A pornit-o la drum înainte de venirea primăverii. Pe dealurile Californiei, iarba îl aştepta verde la sosire.

2

După o vreme de preumblări, Joseph ajunse într-o vale întinsă care se numea Nuestra Señora şi acolo îşi aşternu gospodăria. Nuestra Señora, întinsa vale a Maicii Noastre din miezul Californiei, era verde, aurie, galbenă şi albastră la sosirea lui Joseph. Solul era acoperit cu ovăz sălbatic şi flori galbene de muştar. Rîul San Francisquito curgea zgomotos în albia lui pietroasă, printr-o pădurice îngustă şi întunecoasă ca o peşteră. Două laturi din întinderea coastei închideau valea Nuestra Señora, pe-o parte ferind-o de mare, iar pe cealaltă de vînturile pustiitoare bătînd dinspre uriaşa Salinas Valley. La capătul celălalt, dinspre sud, se deschidea o trecătoare printre dealuri, cît să o poate străbate rîul, şi în apropierea trecătorii se afla biserica şi orăşelul Maicii Noastre. Colibele indienilor se înghesuiau împrejurul zidurilor din chirpici ale bisericii, şi chiar dacă acum biserica era adesea goală şi sfinţii ei, decrepiţi, iar o parte a acoperişului de ţiglă zăcea pe pămînt într-un morman de cioburi, chiar dacă clopotele îi erau sparte, indienii mexicani îşi duceau încă traiul în împrejurimi şi îşi ţineau sărbătorile, dansau La Jota pe pămîntul bătătorit şi picoteau la soare.

După ce pămîntul i-a fost consemnat, Joseph s-a apucat de noua lui gospodărie. Ochii îi scînteiau de încîntare sub borul larg al pălăriei şi adulmeca valea plin de nesaţ. Purta jeanşi noi şi o centură cu ţinte de alamă în jurul taliei, o cămaşă albastră şi o vestă, mai mult de dragul buzunarelor. Avea o pereche nouă de cizme cu toc şi pintenii îi luceau ca argintul. Un mexican bătrîn îşi tîrşîia dureros picioarele spre Maica Noastră. Chipul i se lumină de plăcere atunci cînd îl văzu pe Joseph apropiindu-se. Îşi scoase pălăria şi se trase deoparte.

— E vreo fiestă pe undeva? întrebă el politicos.

Joseph rîse încîntat.

— Am în vale o sută şaizeci de acri de pămînt. O să locuiesc acolo.

Privirea bătrînului pedestru se opri la carabina băgată în toc, aşezată strîns sub piciorul lui Joseph.

— Dacă vezi vreo căprioară, señor, şi dacă o ucizi, să-ţi aminteşti de bătrînul Juan.

Joseph dădu pinteni calului şi o porni mai departe, dar strigă peste umăr:

— Cînd o să fie casa gata, am să dau o fiestă. Şi-atuncea o să-mi amintesc de tine, bătrîne Juan.

— Ginerele meu cîntă la chitară, señor.

— Păi, în cazul ăsta, o să vină şi el, bătrîne Juan.

Calul lui Joseph o porni mai departe la trap, foşnind cu copitele prin frunzele subţirele de stejar, iar potcoavele de metal răsunau pe pietrele ieşite de la locul lor. Cărarea tăia pădurea lungă ce mărginea rîul. În vreme ce călărea, Joseph se simţi cuprins de sfiiciune şi, în acelaşi timp, de o asemenea înflăcărare, ca un tinerel care iese în secret la un rendez-vous cu o femeie frumoasă şi înţeleaptă. Era pe jumătate vrăjit şi copleşit de pădurea Maicii Noastre. Exista o feminitate stranie în împletirea ramurilor şi a trunchiurilor, în prelunga peşteră verde pe care o tăia rîul printre copaci şi lăstărişul luxuriant. Nesfîrşitele coridoare, pasaje şi firide verzi păreau să aibă înţelesuri la fel de obscure şi promiţătoare precum simbolurile unei credinţe străvechi. Joseph se cutremură şi închise ochii. „Poate că sînt bolnav, îşi spuse. Poate că atunci cînd am să deschid ochii, o să constat că totul nu e decît delir şi aiureală“. Călărind şi tot călărind mai departe, îl cuprinse teama că tărîmul acesta ar putea fi doar o închipuire, care se va destrăma într-o dimineaţă uscată şi prăfoasă. O ramură de manzanita îi trînti pălăria pe jos, iar atunci cînd descălecă, Joseph îşi întinse braţele şi se aplecă să bată uşor pămîntul cu palma. Simţea nevoia să se scuture de starea în care căzuse. Se uită în sus, la lucirea soarelui pe frunzele mişcătoare din vîrful copacilor, printre care vîntul fremăta răguşit. Iar cînd încălecă din nou, Joseph ştiu că n-o să-i treacă niciodată dorinţa de pămînt. Scîrţîitul pieii de la şa, zornăitul lanţurilor de la pinteni, scrîşnetul căluşului pe limba calului compuneau notele înalte ce acompaniau pulsul pămîntului. I se părea că fusese amorţit, iar acum, dintr-odată, îşi revenise în simţiri, de parcă ar fi fost adormit şi acum se trezise. Undeva în adîncul minţii sale zăcea sentimentul că era un trădător. Trecutul, căminul şi toate întîmplările copilăriei sale erau acum pierdute, însă ştia că avea faţă de ele datoria amintirii. Dacă nu era atent, pămîntul acesta l-ar fi putut acapara cu întreaga lui fiinţă. Pentru a cumpăni cumva forţa pămîntului, se gîndi la tatăl său, la calmul şi liniştea, la puterea şi dreptatea eternă a tatălui său, dar apoi diferenţa se estompă în mintea lui şi ştiu că nu era vorba de nici o luptă, pentru că tatăl său şi pămîntul acesta nou erau totuna. Apoi simţi cum îl cuprinde groaza. „A murit, şopti Joseph ca pentru sine. Înseamnă că taica a murit.“

Calul părăsise de-acum pădurea ce mărginea rîul, pentru a urma o cărăruie netedă, şerpuitoare, care arăta ca şi cum ar fi fost făcută de trupul unui piton. Era o cărare veche de vînătoare, tăiată de copitele şi labele animalelor singure şi înspăimîntate, care se luaseră după urme de parcă ar fi îndrăgit pînă şi fantoma unei tovărăşii. Era o cărare cu nenumărate semnificaţii. Colea se lărgea şi se încolăcea ca să ocolească un stejar vajnic, cu o creangă groasă atîrnînd în locul unde, cu multă vreme în urmă, un leu s-a ghemuit la pîndă şi şi-a sfîşiat prada, lăsîndu-şi mirosul puternic, ca să abată cărarea de pe urmele sale; dincoace, înconjura grijulie o piatră netedă, pe care un şarpe cu clopoţei obişnuia să-şi întindă la soare sîngele rece. Calul o ţinu pe mijlocul cărării, luînd seama la toate avertismentele ei.

Cărăruia se deschise într-o pajişte întinsă şi înverzită, în buricul căreia creştea o colonie de stejari, ca o insulă verde într-un lac de o nuanţă ceva mai palidă. În vreme ce călărea spre copaci, Joseph surprinse un scîncet de durere şi, dînd ocol dumbrăvii, zări un mistreţ uriaş, cu colţi încovoiaţi şi ochi galbeni, şi o coamă roşcată şi zburlită. Sălbăticiunea şedea pe picioarele din spate şi sfîrteca ciozvîrtele dinapoi ale unui godac care încă mai guiţa. La distanţă, o scroafă şi alţi cinci purcei se îndepărtau în salturi, guiţînd jalnic. Cînd îl simţi pe Joseph după miros, mistreţul se opri din înfulecat şi îşi îndreptă spinarea. Pufni, după care se întoarse la godacul muribund, care încă guiţa sfîşietor. Joseph îşi smuci calul. Chipul i se crispase de furie şi ochii îi deveniseră aproape albi.

— Duce-te-ai pe pustii, strigă el. Mănînci alte vietăţi. Nu-i mănînci pe cei de-un neam cu tine.

Îşi scoase arma din toc şi ţinti între ochii galbeni ai mistreţului. Dar apoi ţeava se lăsă în jos, iar degetul mare coborî ferm cocoşul puştii. Joseph rîse scurt în sinea lui. „Îmi asum o putere mult prea mare, îşi zise el. Ei bine, e tătînu’ a cincizeci de purcei şi poate c-o să mai producă încă o dată pe-atîţia.“ Mistreţul se învîrti o dată în loc pufnind, iar Joseph îşi mînă calul mai departe.

Cărăruia cotea acum pe marginea unui deal lung, protejat din abundenţă de lăstăriş – rugi de mur, manzanita şi stejari pitici crescuţi într-o încrengătură atît de deasă, încît şi iepurii erau siliţi să-şi caşte mici tunele printre ramuri. Poteca îşi croia drum în sus, spre coama îngustă şi lunguiaţă, pînă la un brîu de copaci, stejari pereni, albi şi encina. Un fuior subţire şi albicios de ceaţă se vedea printre crengi, plutind uşurel de-a lungul vîrfurilor copacilor. Într-o clipită, o altă fîşie translucidă i s-a alăturat, apoi alta, şi alta. Lunecau mai departe ca o nălucă pe jumătate întrupată, crescînd tot mai mult, pînă ce deodată s-au izbit de o coloană de aer cald şi s-au ridicat în văzduh, transformîndu-se în mici ghemotoace de nori. De-a lungul întregii văi se formau norişori delicaţi, ridicîndu-se precum spiritele morţilor deasupra unui oraş adormit. Păreau să dispară în înaltul cerului, însă căldura soarelui pălea din cauza lor. Calul lui Joseph îşi lungi gîtul şi amuşină aerul. În moţul dealului era un pîlc de arbuşti uriaşi, strugurii-ursului, iar Joseph văzu cu uimire cît de mult semănau cu carnea şi muşchii. Le creşteau membre pulpoase, roşii cum e carnea vie, şi se încovoiau ca nişte fiinţe în chinuri. Trecînd pe lîngă ei, Joseph îşi lăsă mîna pe una dintre crengi: era rece, netedă şi tare. Însă frunzele de la capătul odioaselor membre erau de un verde luminos şi strălucitor. Cruzi şi înfiorători, arbuştii aceştia de strugurii-ursului. Ţipau de durere cînd erau arşi.

Joseph răzbi pînă pe culme şi se uită în jos, la ogoarele înverzite ale noii sale moşii, unde adierea vîntului legăna lanurile de ovăz sălbatic în unduiri argintii, petice de lupin albastru se întindeau ca umbrele într-o noapte senină, transparentă, iar macii de pe dealurile de la hotare erau ca nişte raze cuprinzătoare de soare. Rămase locului, să privească la pajiştile verzi pe care pîlcuri de stejari encina stăteau drepţi, ca nişte senatori veşnici rînduind pămîntul. Pîrîul, cu travestiul său de copaci, îşi croia un drum şerpuitor de-a lungul văii. La trei kilometri depărtare putea zări, în preajma unui imens stejar singuratic, punctul alb al cortului său, înălţat şi abandonat cîtă vreme fusese el plecat să-şi vadă şi să-şi însemneze pămîntul. Zăbovi îndelung acolo. În vreme ce fixa valea cu privirea, Joseph îşi simţi trupul inundat de fluidul fierbinte al iubirii.

— E-al meu, rosti el simplu şi în ochi îi luciră lacrimile, iar în minte i se revărsă îndoiala dacă toate acestea i se cuveneau.

Simţea compasiune pentru iarbă şi flori; pomii din jur îi vedea ca pe copiii săi, pămîntul, ca pe fiul său. Pentru o clipă i se păru că pluteşte deasupra, în aer, şi că vede totul de sus.

— E-al meu, rosti el din nou, şi trebuie să mă îngrijesc de el.

Norişorii se regrupau pe cer. O garnizoană goni spre est, pentru a se alătura armatei care deja se forma la hotarul dealului. De dincolo de munţii vestici se repezeau norii oceanici, subţiri şi cenuşii. Vîntul se porni cu un icnet, suspinînd printre crengile copacilor. Calul păşi lin în josul cărăruii, înapoi spre pîrîu, şi din vreme în vreme îşi lungea gîtul şi adulmeca mirosul dulce şi proaspăt dinaintea ploii. Cavaleria norilor trecuse şi un grup negru, uriaş mărşăluia agale dinspre ocean într-o trîmbiţă de tunete. Joseph fremăta de plăcere în faţa făgăduielii furiei dezlănţuite. Pîrîul începu să gonească în josul albiei, să clipocească plin de însufleţire peste pietre în cursul său. Iar apoi se porni ploaia, împroşcînd frunzele cu stropi mari, leneşi. Tunetele bubuiau pe cer precum camioanele. Picăturile deveneau din ce în ce mai mici şi mai dese, răzuind aerul şi şuierînd printre copaci. În cîteva clipe, hainele lui Joseph erau îmbibate cu apă, iar calul strălucea de umezeală. La pîrîu, păstrăvii se repezeau în învălmăşeala de insecte, iar trunchiurile copacilor sclipeau toate enigmatic.

Cărarea se îndepărtă din nou de pîrîu şi, în vreme ce Joseph se apropia de cortul său, norii se rostogoleau înapoi de la vest la est, ca o perdea de lînă cenuşie, iar soarele la apus scînteia pe pămîntul spălat, lucea pe firele de iarbă şi sclipea în picăturile de apă ce se odihneau în miezul florilor de cîmp. Joseph descălecă în faţa cortului, scoase şaua calului şi, înainte de a lăsa animalul ostenit să pască liber, îşi şterse cu o cîrpă apa de pe spate şi umeri. Stătea în picioare, în iarba umedă, dinaintea cortului. Soarele la apus se juca pe tîmplele lui cafenii şi vîntul de seară îi răvăşea barba. Privea în jos, la valea lungă şi verde, iar dorinţa din ochii lui se preschimbă în lăcomie. Simţul posesiunii se transformase în pasiune.

— E-al meu, îngînă el. Undeva, în esenţă, îmi aparţine, pînă în centrul lumii.

Îşi afundă piciorul în pămîntul moale şi apoi exaltarea sa ajunse în punctul unei pofte straşnic de dureroase, curgîndu-i prin trup în şuvoaie fierbinţi. Se azvîrli cu faţa în jos, în iarbă, şi îşi lipi obrazul de firele umede. Înşfăcă iarba umedă cu degetele, o smulse, şi o apucă din nou. Coapsele i se izbeau cu putere de pămînt.

Într-un tîrziu, îi trecu furia şi acum era rece, uluit şi înspăimîntat de el însuşi. Se ridică în picioare şi îşi şterse noroiul de pe buze şi barbă. „Ce-a fost asta? se întrebă el. Ce m-a apucat? Să-mi fie oare dorinţa atît de mare?“ Încercă să-şi amintească cu exactitate ce anume se petrecuse. Preţ de o clipă, pămîntul îi fusese femeie. „Îmi trebuie o nevastă, îşi spuse el. O să fiu prea singur aicea, fără o nevastă.“ Era ostenit. Trupul îl durea de parcă ridicase o piatră imensă, iar momentul pasiunii dezlănţuite îl înspăimîntase.

Deasupra unui foc mic aprins în faţa cortului şi-a pregătit o cină modestă, iar apoi, cînd s-a lăsat noaptea, s-a aşezat pe pămînt, cu ochii la stelele albe şi reci, şi a simţit cum pămîntul lui pulsează sub el. Focul ardea acum mocnit şi Joseph auzea urletele coioţilor pe dealuri, auzea cucuvelele ţipînd în zbor pe deasupra lui şi, peste tot primprejur, auzea şoarecii de cîmp fojgăind prin iarbă. După un răstimp, dinapoia culmii estice s-a iţit luna de culoarea mierii. Înainte să se ridice în întregime deasupra dealurilor, chipul auriu privea printre gratiile trunchiurilor de pin. Apoi, în răstimp de o clipă, un pin negru, semeţ i-a străpuns suprafaţa, trăgîndu-se înapoi pe măsură ce răsărea luna.