Translation of the novel © 2004, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3760-7

ISBN PDF: 978-973-46-3761-4

ISBN print: 973-681-743-1

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Vaporul trebuie să fi ajuns la controlul sanitar pe la patru dimineaţa, iar cei mai mulţi dintre pasageri dormeau. Cîţiva se treziseră pe jumătate auzind vacarmul făcut de ancoră, dar foarte puţini dintre ei, deşi îşi puseseră în gînd să o facă, avuseseră curajul să urce pe punte ca să contemple luminile New York-ului.

Ultimele ore ale călătoriei fuseseră cele mai grele. Chiar şi acum, în estuar, la cîteva ancabluri de Statuia Libertăţii, o hulă puternică legăna nava… Ploua. Cădea o burniţă rece, era o umiditate care impregna totul, făcînd să lucească balustradele şi pereţii metalici, iar punţile să devină întunecate şi alunecoase.

În momentul opririi motoarelor, Maigret îşi pusese pardesiul gros peste pijama şi urcase pe punte, unde cîteva umbre umblau de colo-colo cu paşi mari, în zigzag, şi le vedeai cînd foarte sus deasupra ta, cînd foarte jos, dedesubt, din cauza tangajului.

În timp ce îşi fuma pipa, privise luminile, precum şi alte ambarcaţiuni care aşteptau sosirea sanitarilor şi vameşilor.

Nu-l zărise pe Jean Maura. Trecuse prin faţa cabinei sale, unde lumina nu era stinsă, şi fusese gata să bată la uşă. La ce bun? Se întorsese în cabină ca să se bărbierească. Băuse – avea să-şi amintească de asta, aşa cum îţi aminteşti de detalii fără importanţă –, trăsese un gît din sticla de rachiu de drojdie pe care doamna Maigret i-o strecurase în bagaje.

Ce se întîmplase după aceea? Era prima sa călătorie cu vaporul în America, la cincizeci şi şase de ani, şi era foarte mirat că nu se simţea îmboldit de curiozitate, că rămînea insensibil în faţa priveliştii pitoreşti.

Nava prindea viaţă. Auzeai stewarzii trăgînd bagajele pe coridoare şi pasagerii sunînd unul după altul.

După ce termină cu bărbieritul, urcă din nou pe punte, şi burniţa sub formă de ceaţă începea să devină lăptoasă, iar luminile păleau în Manhattan, care îi apărea ca un fel de piramidă din beton.

— Sînteţi supărat pe mine, domnule comisar?

Tînărul Maura se apropiase de Maigret fără ca acesta să-i audă paşii. Era palid, dar, în dimineaţa aceea, pe punte, toţi erau traşi la faţă şi aveau ochii obosiţi.

— Pentru ce?

— Ştiţi bine… Eram prea nervos, prea încordat… Şi atunci, cînd oamenii aceia m-au invitat să beau cu ei…

Toţi pasagerii băuseră prea mult. Era ultima seară. Barul urma să se închidă şi mai ales americanii voiau să profite de ultimele băuturi franţuzeşti.

Numai că Jean Maura abia avea nouăsprezece ani. Trecuse printr-o perioadă lungă de tensiune nervoasă şi se îmbătase repede, se comportase dezagreabil, cînd plîngînd, cînd ameninţînd.

În cele din urmă, pe la două dimineaţa, Maigret îl dusese la culcare. Fusese nevoit să-l ducă cu forţa în cabina lui, unde băiatul protestase, se supărase pe el şi îi strigase:

— Dacă sînteţi vestitul comisar Maigret, asta nu înseamnă că puteţi să vă purtaţi cu mine cum v-aţi purta cu un copil! Un singur om, auziţi, un singur om pe lume are dreptul să-mi dea ordine: tatăl meu…

Acum se ruşina de purtarea lui, îi era rău, iar Maigret se văzu obligat să-i alunge stinghereala, punîndu-i mîna lui grea pe umăr.

— Asta, dragul meu, mi s-a întîmplat şi mie înaintea ta…

— Am fost răutăcios, nedrept… Înţelegeţi, mă gîndeam tot timpul numai la tata…

— Sigur că da…

— Mă bucur foarte mult că voi ajunge la el, că ştiu că n-a păţit nimic rău…

Maigret îşi fuma pipa în ploaia măruntă şi privea un vas cenuşiu, pe care hula foarte puternică îl ridica şi îl lăsa să cadă, executînd manevre savante ca să acosteze în dreptul scării de bord. Nişte ofiţeri făceau adevărate acrobaţii ca să treacă la bordul pachebotului şi dispăreau în compartimentul căpitanului.

Se deschideau calele. Cabestanele funcţionau deja. Pe punte erau tot mai mulţi pasageri, iar unii dintre ei, în ciuda luminii slabe, se încăpăţînau să facă fotografii. Unii schimbau adrese, promiţîndu-şi să se revadă, să-şi scrie. Alţii, în saloane, completau declaraţiile vamale.

Angajaţii de la vamă plecară, vasul cenuşiu se depărtă, apoi sosiră două vedete, cu angajaţii de la imigraţie, poliţiştii şi sanitarii. În acelaşi timp, în sala de mese era servit micul dejun.

În ce moment îl pierduse Maigret din vedere pe Jean Maura? Asta i-a fost cel mai greu să-şi amintească mai tîrziu. Se dusese să bea o ceaşcă de cafea, apoi împărţise bacşişurile. Dăduse mîna cu oameni pe care abia dacă îi cunoscuse. După care aşteptase la coadă în salonul de clasa întîi, unde un medic îi pipăise braţul şi se uitase la limba lui, în timp ce alţi funcţionari îi examinau actele.

La un moment dat, pe punte s-a iscat o busculadă. Cineva îi spuse că erau jurnaliştii, care urcaseră la bord şi fotografiau un ministru european şi o vedetă de cinema.

Un detaliu îi stîrni amuzamentul. Unul dintre jurnalişti, care examina împreună cu comisarul de bord lista pasagerilor, zise (cel puţin aşa i se păruse, căci cunoştinţele lui în materie de limbă engleză se limitau la cele dobîndite în şcoală):

— Ia uite! Are acelaşi nume ca faimosul comisar de la Poliţia Judiciară!

Unde era Maura în acel moment? Nava, trasă de două remorchere, înaintase spre Statuia Libertăţii, pe care pasagerii o contemplau sprijiniţi cu coatele de balustradă.

Ambarcaţiuni mici şi maronii, înţesate de lume ca vagoanele de metrou, treceau tot timpul foarte aproape de navă: oameni de la periferie, care locuiau în Jersey-City sau în Hoboken şi mergeau astfel la serviciu.

— Vă rog să poftiţi pe-aici, domnule Maigret!

Pachebotul era tras la cheiul companiei French Line şi pasagerii coborau în şir indian, preocupaţi să-şi recupereze bagajele în holul de la vamă.

Unde era Jean Maura? Îl căută. Apoi se văzu nevoit să coboare, pentru că fusese din nou chemat. Îşi zise că îl va găsi pe tînăr jos, cu bagajele amîndurora în faţă, pentru că aveau aceleaşi iniţiale.

Atmosfera nu avea nimic dramatic, nici urmă de nervozitate. Maigret păşea greoi, istovit de călătoria dificilă pe mare şi de sentimentul că greşise părăsindu-şi casa de la Meung-sur-Loire.

Era perfect conştient că nu acolo îi era locul! În astfel de momente, devenea de obicei nemulţumit, iar oroarea de gloată, de formalităţi, precum şi faptul că înţelegea cu greu ce i se spunea în engleză îi stricau din ce în ce mai mult dispoziţia.

Unde era Maura? Îl puneau să-şi scoată cheile, pe care avea mania să le caute la nesfîrşit prin toate buzunarele, ca apoi să le găsească exact în locul unde trebuiau neapărat să fie. Nu avea nimic de declarat, şi totuşi trebuia să despacheteze toate pacheţelele legate temeinic cu sfoară de doamna Maigret, care nu fusese niciodată obligată să treacă vama!

La sfîrşit, îl zări pe comisarul de bord.

— Nu l-aţi văzut pe tînărul Maura?

— În orice caz, nu mai e la bord… Nici aici nu-i… Vreţi să întreb?

Semăna cu un hol de gară, dar mai trepidant, cu hamali care te loveau cu valizele peste picioare. Maura era căutat peste tot.

— Trebuie să fi plecat, domnule Maigret. Probabil că a venit cineva să-l ia…

Cine să fi venit să-l ia, din moment ce nimeni nu fusese anunţat de sosirea lui?

Era obligat să se ţină după hamalul care înhăţase bagajele. Nu cunoştea monedele mici pe care i le dăduse barmanul şi nu ştia cît să dea bacşiş. Apoi se pomeni pur şi simplu împins într-un taxi galben.

— Hotelul Saint Regis…, repetă el de patru-cinci ori, pînă se făcu înţeles.

Ce prostie! Nu ar fi trebuit să se lase impresionat de acel puşti. Pentru că, la urma urmelor, era doar un puşti. Iar Maigret se întreba acum dacă domnul d’Hoquélus era mai serios decît tînărul Maura.

Ploua. Taxiul străbătea un cartier murdar, cu case atît de urîte încît îţi provocau o senzaţie de greaţă. Ăsta era New York-ul?

Cu zece zile… Nu, cu exact nouă zile înainte, Maigret şedea încă la locul său obişnuit, în cafeneaua Cheval-Blanc de la Meung. Şi acolo ploua. Pe malurile Loarei ploua la fel ca în America. Maigret juca belotă, pe la cinci seara.

Oare nu era un funcţionar la pensie? Nu se bucura din plin de acel loc retras şi de casa pe care o amenajase cu atîta dragoste? O casă cum îşi dorise toată viaţa, una dintre acele case de ţară unde miroase bine a fructe care se coc, a fîn cosit, a ceară de parchet, fără a mai pune la socoteală tocana care fierbe înăbuşit… Şi, Doamne, ce mai tocană ştia să facă doamna Maigret!

Din cînd în cînd, nişte prostănaci îl întrebau, schiţînd un zîmbet care îl înfuria:

— Nu te încearcă prea tare nostalgia, Maigret?

După ce ar fi fost nostalgic? După holurile mari şi reci ca gheaţa de la Poliţia Judiciară, după anchetele care nu se mai sfîrşeau, după zilele şi nopţile petrecute urmărind un ticălos oarecare?

Da! Era fericit. Nu citea nici măcar faptul divers, nici relatarea crimelor din ziare. Iar cînd Lucas venea să-l viziteze, Lucas care fusese, timp de cincisprezece ani, inspectorul său preferat, era de la sine înţeles că nu trebuia să se facă nici cea mai mică aluzie la vechea lui îndeletnicire.

Juca belotă. Anunţa o terţă cu atu. Exact în acel moment, chelnerul îi spusese că era chemat la telefon, iar el se ridicase cu cărţile în mînă.

— Tu eşti, Maigret?

Era vocea soţiei sale. Căci soţia sa nu se putuse niciodată obişnui să-i spună altfel decît pe numele de familie.

— E aici cineva care a venit de la Paris ca să-ţi vorbească.

Şi se dusese, bineînţeles. În faţa casei staţiona o maşină model vechi, bine lustruită, cu un şofer în uniformă la volan. Maigret aruncase o privire în interior şi avusese impresia că zăreşte un bătrîn învelit cu un pled.

Intrase. Doamna Maigret, ca totdeauna în astfel de cazuri, îl aştepta la uşă.

Şi îi şoptise:

— E un tînăr… L-am poftit în salon… În maşina de-afară e un domn în vîrstă, poate tatăl lui… I-am spus să-l roage să intre, dar mi-a răspuns că nu e nevoie…

Şi uite-aşa, jucînd el liniştit cărţi, se lăsase prosteşte dus în America!

Mereu aceeaşi placă de început, cu aceeaşi nervozitate, cu mîini crispate şi priviri scurte cu coada ochiului.

— …Cunosc majoritatea anchetelor dumneavoastră… Ştiu că sînteţi singurul om care… şi pe care… şi trilili şi tralala…

Oamenii au în mod invariabil convingerea că drama pe care o trăiesc este cea mai nemaipomenită din lume.

— Sînt doar un tînăr oarecare… Poate că mă veţi lua în rîs…

Şi toţi cred că vor fi luaţi peste picior, deoarece cazul lor este atît de deosebit, încît nimeni nu va putea să-l înţeleagă.

— Mă numesc Jean Maura… Sînt student la facultatea de drept… Tatăl meu este John Maura…

Şi ce dacă? Puştanul spusese asta ca şi cum întreg universul ar fi trebuit să-l cunoască pe John Maura.

— John Maura, de la New York.

Maigret mormăise, trăgînd din pipă.

— Ziarele scriu deseori despre el… E un om foarte bogat, foarte cunoscut în America, scuzaţi-mă că vă spun asta… Dar e necesar ca să puteţi înţelege…

Şi continuase cu o poveste complicată. Iar Maigret căsca, pentru că nu-l interesa cîtuşi de puţin, gîndindu-se tot la belota lui, în timp ce-şi turna maşinal un păhărel de rachiu de drojdie. O auzea pe doamna Maigret agitîndu-se prin bucătărie. Pisica se freca de picioarele lui. Îl zărea prin perdea pe bătrînul domn din maşină, care părea că moţăie.

— Ştiţi, relaţia dintre tata şi mine nu-i una ca oricare… Numai pe mine mă are pe lume… Numai eu contez… Afacerile nu-l împiedică să-mi trimită în fiecare săptămînă o scrisoare lungă… Şi în fiecare an, în vacanţă, petrecem două-trei luni împreună în Italia, în Grecia, Egipt, India… V-am adus ultimele lui scrisori ca să înţelegeţi… Să nu credeţi, pentru că sînt scrise la maşină, că le-a dictat cuiva… Tata obişnuieşte să-şi scrie singur scrisorile personale la o mică maşină de scris portabilă.

Scumpul meu…

Tonul era aproape cel folosit faţă de o femeie iubită. Tăticuţul din America voia să ştie totul despre fiul lui: cum o duce cu sănătatea, cum doarme, cu cine iese la plimbare, în ce toane e şi chiar ce visează. Se bucura că vor fi împreună în vacanţă. Unde vor merge anul acesta?

Era ceva foarte tandru, matern şi afectuos totodată.

— Aş vrea să vă conving că nu sînt un tînăr agitat, care îşi face fel de fel de idei… De vreo şase luni, se întîmplă ceva grav… Nu ştiu ce, dar am această certitudine… Se simte că tatălui meu îi este teamă, că nu mai e acelaşi, că este conştient de un pericol… De altfel, stilul lui de viaţă s-a schimbat brusc. În ultimele luni, a călătorit permanent, din Mexic în California, din California în Canada, într-un ritm atît de rapid, încît am impresia unui coşmar. Mi-am zis că n-o să mă credeţi… Am subliniat pasajul din scrisori în care vorbeşte despre viitor cu un fel de spaimă nemărturisită… Veţi vedea că unele cuvinte se repetă mereu, cuvinte pe care înainte nu le folosea niciodată: Dacă s-ar întîmpla să fii singur… Dacă mi-ai simţi lipsa… Cînd vei fi singur… Cînd n-am să mai fiu cu tine… Aceste cuvinte sînt din ce în ce mai frecvente, ca o obsesie, şi totuşi ştiu că tata are o sănătate de fier. I-am trimis o telegramă medicului său ca să mă liniştesc. Răspunsul lui a fost ironic. Mi-a scris că, dacă nu va avea vreun accident, tatăl meu va mai trăi treizeci de ani de aici înainte… Înţelegeţi?

Exact aşa spuneau toţi: Înţelegeţi?

— M-am dus la notarul meu, domnul d’Hoquélus, pe care îl cunoaşteţi probabil după marea lui reputaţie… E un om bătrîn, după cum ştiţi, un om cu multă experienţă… I-am arătat ultimele scrisori… Şi a fost aproape la fel de îngrijorat ca şi mine. Iar ieri mi-a mărturisit că tatăl meu i-a cerut să facă nişte operaţiuni inexplicabile. Domnul d’Hoquélus este reprezentantul tatălui meu în Franţa, omul lui de încredere… El era împuternicit să-mi dea toţi banii de care aveam nevoie… Numai că tatăl meu, în ultima vreme, i-a cerut să facă donaţii considerabile unor persoane în viaţă. Nu ca să mă dezmoştenească, vă spun sincer… Căci, prin acte legalizate, s-a convenit că aceste sume îmi vor fi înmînate mai tîrziu, în mod direct… De ce, din moment ce sînt singurul său moştenitor? Pentru că, nu-i aşa, se teme că averea lui nu va putea să-mi fie transmisă în mod normal… L-am adus cu mine pe domnul d’Hoquélus. E în maşină. Dacă vreţi să vorbiţi cu el…

Cum să nu fii impresionat de gravitatea bătrînului notar? Iar acesta vorbise aproape ca şi tînărul.

— Sînt convins, spusese el, cîntărindu-şi bine cuvintele, că în viaţa domnului Joachim Maura a avut loc un eveniment important.

— De ce-i spuneţi Joachim?

— Acesta este adevăratul său prenume. În Statele Unite l-a luat pe cel de John, care e mult mai obişnuit… Sînt şi eu convins că se simte ameninţat de o primejdie serioasă… Cînd Jean mi-a mărturisit intenţia de a se duce la tatăl său, n-am avut curajul să-l conving să nu plece, dar l-am sfătuit să-şi ia drept însoţitor o persoană cu experienţă…

— De ce nu vă duceţi dumneavoastră?

— Mai întîi, din cauza vîrstei… Apoi, din anumite motive pe care poate că le veţi înţelege mai tîrziu… Am convingerea că la New York este nevoie de cineva experimentat în treburile poliţiei… Adaug că instrucţiunile pe care le-am primit au fost totdeauna să-i dau lui Jean Maura toţi banii pe care ar putea să mi-i ceară şi că, în condiţiile actuale, nu pot decît să aprob dorinţa lui de a…

Discuţia durase două ceasuri, cu glas scăzut, iar domnul d’Hoquélus nu fusese insensibil la rachiul vechi oferit de Maigret. Din cînd în cînd, acesta o auzea pe soţia lui venind să asculte din spatele uşii, nu din curiozitate, ci ca să vadă dacă putea, în sfîrşit, să pună masa.

Cu cîtă stupoare îl privise cînd, după plecarea maşinii, Maigret îi spusese, în fond, nu prea mulţumit de el că se lăsase convins:

— Plec în America.

— Ce spui?

Iar acum, un taxi galben îl ducea pe străzi necunoscute, printr-o ploaie măruntă care făcea ca peisajul să fie mohorît.

De ce Jean Maura dispăruse exact în momentul cînd ajungeau la New York? Să fi întîlnit pe cineva? Sau, în graba de a-şi revedea tatăl, îşi lăsase baltă cu insolenţă tovarăşul de drum?

Străzile deveneau mai elegante. Maşina opri la colţul unui bulevard, despre care Maigret încă nu ştia că este faimoasa Fifth Avenue, şi un portar se apropie repede de el.

Altă încurcătură cînd să plătească şoferul cu o monedă necunoscută pentru el! Apoi intră în holul hotelului Saint Regis şi ajunse la biroul de recepţie, unde găsi, în sfîrşit, pe cineva cu care se putea înţelege în franceză.

— Aş vrea să vorbesc cu domnul John Maura.

— O clipă, vă rog…

— Puteţi să-mi spuneţi dacă fiul său a sosit?

— Nimeni n-a întrebat de domnul Maura în dimineaţa asta…

— E aici?

Cu o politeţe rece, recepţionerul îi răspunse, ridicînd receptorul unui telefon:

— Îl voi întreba pe secretarul său.

Apoi, la telefon:

— Alo… Domnul Mac Gill?… Aici desk-ul… O persoană vrea să-l întîlnească pe domnul Maura… Poftim?… Am să-l întreb… Vreţi să-mi spuneţi numele dumneavoastră, domnule?

— Maigret…

— Alo… Domnul Maigret… Bine… O clipă.

Apoi închise şi se adresă lui Maigret:

— Domnul Mac Gill mă roagă să vă spun că domnul Maura nu primeşte pe nimeni dacă nu are fixată o întîlnire… Dacă vreţi să-i scrieţi şi să lăsaţi adresa, are să vă răspundă negreşit.

— Fiţi amabil şi anunţaţi-l pe acest domn Mac Gill că am sosit din Franţa special ca să-l întîlnesc pe domnul Maura şi că am lucruri foarte importante să-i transmit.

— Îmi pare rău… Domnii s-ar supăra pe mine dacă i-aş deranja din nou… Dar, dacă binevoiţi să-i scrieţi două rînduri aici, în salon, voi pune un groom să ducă sus biletul dumneavoastră.

Maigret era furios. Era supărat mai mult pe el însuşi decît pe Mac Gill, pe care nu-l cunoştea, dar pe care începea deja să-l deteste.

Aşa cum detesta, în bloc şi din start, tot ce se afla în jurul lui, holul plin de ornamente aurite, comisionarii care îl priveau ironic, femeile drăguţe ce se învîrteau de colo-colo, bărbaţii prea siguri de ei care îl îmbrînceau fără să catadicsească să se scuze.

Domnule,

Tocmai am sosit din Franţa, însărcinat cu o misiune importantă de către fiul dumneavoastră şi domnul d’Hoquélus. Deoarece timpul meu este la fel de preţios ca al dumneavoastră, v-aş rămîne îndatorat dacă aţi binevoi să mă primiţi imediat.

Salutări,

Maigret.

Îl lăsară să aştepte un sfert de ceas într-un colţ şi, de furie, fumase pipă după pipă, deşi îşi dădea seama că nu era locul potrivit. În sfîrşit, comisionarul veni după el şi urcară amîndoi într-un ascensor, apoi îl conduse pe un culoar, ciocăni la o uşă şi îl părăsi.

— Intră!

De ce şi-l imaginase pe domnul Mac Gill ca pe un bărbat între două vîrste şi cu o mutră respingătoare? Era un tînăr înalt, bine făcut, foarte elegant, care veni în întîmpinarea lui cu mîna întinsă.

— Scuzaţi-mă, domnule, dar domnul Maura este asaltat de atît de multe solicitări de tot felul, încît sîntem obligaţi să ridicăm un adevărat baraj în jurul lui. Spuneţi că sosiţi din Franţa… Trebuie să înţeleg că sînteţi… fostul…, mă rog…

— Da, fostul comisar Maigret.

— Luaţi loc, vă rog… O ţigară de foi?

Pe o mobilă se găseau cîteva cutii cu havane. Se afla într-o încăpere mare. Era un salon, pe care un birou imens de acaju îl transforma, fără să-i confere totuşi acest aspect, într-un cabinet de afaceri.

Maigret refuză havana şi îşi umplu din nou pipa, privindu-şi interlocutorul fără bunăvoinţă.

— Ne aduceţi, după cum aţi scris, veşti de la domnul Jean?

— Dacă-mi daţi voie, îi voi vorbi despre asta personal domnului Maura, cînd veţi avea amabilitatea să mă poftiţi la el.

Mac Gill zîmbi, arătîndu-şi toţi dinţii, care erau foarte frumoşi.

— Se vede bine, dragă domnule, că veniţi din Europa. Altfel aţi fi ştiut că John Maura este unul dintre oamenii cei mai ocupaţi din New York, că, în acest moment, nici măcar nu ştiu unde se află şi, în sfîrşit, că sînt însărcinat cu toate afacerile lui, inclusiv cele personale… Puteţi aşadar să-mi vorbiţi fără reţinere şi să-mi spuneţi…

— Voi aştepta pînă cînd domnul Maura va binevoi să mă primească.

— Ar mai trebui să ştie şi despre ce este vorba.

— V-am spus, despre fiul său…

— Avînd în vedere calitatea dumneavoastră, trebuie să-mi închipui că acesta a făcut vreo prostie?

Maigret nici nu clipi, nu zise nimic, continuînd să-şi examineze cu răceală interlocutorul.

— Scuzaţi-mă că insist, domnule comisar… Presupun că, deşi v-aţi retras din activitate, după cum am aflat din ziare, vi se spune aşa în continuare… Scuzaţi-mă, spuneam, că trebuie să vă amintesc că aici sînteţi în Statele Unite, nu în Franţa, şi că minutele lui John Maura sînt preţioase… Jean este un băiat fermecător, poate puţin cam sensibil, dar mă întreb ce a putut să…

Maigret se ridică fără grabă şi îşi luă pălăria pe care o pusese pe covor, alături de scaun.

— Voi lua o cameră la acest hotel… Cînd domnul Maura va hotărî să mă primească…

— Va fi la New York abia peste vreo cincisprezece zile.

— Aţi putea să-mi spuneţi unde se află în acest moment?

— Mi-e greu. Se deplasează cu avionul şi alaltăieri se afla în Panama… Poate că astăzi a aterizat la Rio sau în Venezuela…

— Vă mulţumesc…

— Aveţi prieteni la New York, domnule comisar?

— Doar cîţiva şefi din poliţie, cu care mi s-a întîmplat să lucrez.

— Îmi daţi voie să vă invit la prînz?

— Cred că voi lua prînzul mai curînd cu unul dintre ei…

— Şi dacă aş insista?… Îmi pare rău pentru rolul pe care funcţia mă obligă să-l joc şi aş vrea să nu fiţi supărat pe mine… Sînt puţin mai mare decît Jean şi ţin foarte mult la el. Nu mi-aţi spus nici măcar ce face…

— Scuze… Mi-aţi putea spune de cît timp sînteţi secretarul particular al domnului Maura?

— Cam de şase luni… Adică de şase luni lucrăm împreună, dar îl cunosc de mult timp, ca să nu zic dintotdeauna…

Maigret auzi paşi în camera vecină. Mac Gill se schimbă brusc la faţă. Secretarul ascultă neliniştit paşii care se apropiau, se uită la clanţa aurită a uşii dintre cele două încăperi, care se lăsa încet, apoi uşa se deschise.

— Vino o clipă, Jos…

O faţă slabă, nervoasă şi un păr încă blond, deşi presărat cu fire albe. O privire care se opri asupra lui Maigret, o frunte pe care apărură cute… Secretarul se repezi, dar noul venit deja se calmase şi intra în birou, privindu-l ţintă pe Maigret.

— Mi se pare…, începu el, ca atunci cînd ai impresia că recunoşti pe cineva şi încerci să-ţi aminteşti.

— Comisarul Maigret, de la Poliţia Judiciară… Mai exact, fostul comisar Maigret, deoarece m-am retras din activitate de un an de zile.

John Maura era mic de statură, sub înălţimea mijlocie, foarte slab, dar înzestrat, după toate aparenţele, cu o energie puţin obişnuită.

— Cu mine doriţi să vorbiţi?

Se întoarse spre Mac Gill, fără să aştepte răspunsul.

— Ce s-a întîmplat, Jos?

— Nu ştiu, şefule… Comisarul…

— Dacă nu aveţi nimic împotrivă, domnule Maura, aş vrea să vă vorbesc între patru ochi. Despre fiul dumneavoastră…

Dar nici un muşchi nu tresări pe faţa omului care scria scrisori atît de tandre.

— Puteţi vorbi de faţă cu secretarul meu.

— Foarte bine… Fiul dumneavoastră se află la New York.

Maigret nu-i scăpa din ochi pe cei doi bărbaţi. Se înşela? Avu impresia foarte clară că vestea îl impresiona neplăcut pe Mac Gill, în timp ce Maura rămînea nepăsător, exclamînd fără convingere:

— Ah!

— Nu vă miră?

— Probabil ştiţi că fiul meu este liber să facă ce doreşte…

— Şi nu vă surprinde, totuşi, că încă n-a venit să vă vadă?

— Din moment ce nu ştiu cînd a sosit…

— A sosit azi-dimineaţă, împreună cu mine…

— În acest caz, ar trebui să ştiţi…

— Tocmai că nu ştiu nimic. În îmbulzeala din timpul debarcării şi al formalităţilor, l-am pierdut din ochi… Ultima dată cînd l-am văzut şi i-am vorbit, vasul nostru era la inspecţia sanitară.

— Probabil că a întîlnit nişte prieteni.

Şi John Maura aprinse lent o havană lungă, marcată cu iniţialele sale.

— Îmi pare rău, domnule comisar, dar nu văd de ce sosirea fiului meu…

— Ar avea vreo legătură cu vizita mea?

— Cam la asta mă gîndeam şi eu. Sînt foarte ocupat în dimineaţa asta. Dacă îmi daţi voie, vă voi lăsa cu secretarul meu, căruia îi puteţi vorbi deschis… Scuzaţi-mă, domnule comisar.

Salută scurt, întoarse spatele şi dispăru pe uşa pe care intrase. Mac Gill ezită un moment, apoi murmură:

— Numai o clipă!

Şi dispăru pe urmele patronului său, închizînd uşa. Maigret era singur în birou, singur şi deloc mulţumit de el. Auzea şuşoteli în camera vecină. Tocmai voia să iasă, furios, cînd secretarul îşi făcu din nou apariţia, sprinten şi zîmbitor.

— Vedeţi, dragă domnule, că aţi greşit cînd v-aţi ferit de mine.

— Credeam că domnul Maura e în Venezuela sau la Rio…

Celălalt rîse şi răspunse:

— Nu vi s-a întîmplat niciodată, pe Quai des Orfèvres, unde aveaţi răspunderi mari, să vă folosiţi de o mică minciună ca să scăpaţi de un vizitator?

— Vă mulţumesc totuşi că mi-aţi răspuns cu aceeaşi monedă!

— Haideţi… Nu fiţi supărat pe mine… Cît e ceasul?… Unsprezece şi jumătate… Dacă nu aveţi nimic împotrivă, voi telefona la desk ca să vi se reţină o cameră, pentru că altfel vă va fi greu să obţineţi una… Saint Regis este unul dintre cele mai căutate hoteluri din New York. Vă las să faceţi o baie şi să vă schimbaţi şi, dacă doriţi, ne reîntîlnim la unu la bar, după care vom lua prînzul împreună.

Maigret ar fi fost tentat să refuze şi să plece, păstrîndu-şi aerul îmbufnat. Ar fi fost în stare, dacă în seara aceea un alt vas ar fi plecat spre Europa, să se îmbarce la bordul lui, fără să mai cunoască nimic altceva din oraşul care îi făcuse o primire atît de dezagreabilă.

— Alo… Desk-ul… Aici, Mac Gill… Alo, da… Fiţi, vă rog, amabil şi rezervaţi un apartament pentru un prieten al domnului Maura… Da… Domnul Maigret. Vă mulţumesc.

Apoi se întoarse spre comisar.

— Vorbiţi puţin engleza?

— Ca toţi cei care au învăţat-o la şcoală şi au uitat-o.

— În acest caz, n-o să vă fie uşor la început… E prima călătorie în Statele Unite?… Vă asigur că, în măsura posibilului, voi fi la dispoziţia dumneavoastră.

În spatele uşii stătea cineva. Probabil John Maura. Mac Gill ştia şi el asta, dar nu părea să-l incomodeze.

— Lăsaţi-vă condus de comisionar… Ne vedem mai tîrziu, domnule comisar. Şi poate că Jean Maura îşi va face apariţia la timp ca să ia masa cu noi. Voi cere să vă ducă sus bagajele.

Alt ascensor. Un salon, un dormitor, o sală de baie, un băiat de hotel care îşi aştepta bacşişul şi la care Maigret se uita fără să înţeleagă, pentru că rareori mai fusese atît de năucit, ba chiar atît de umilit în viaţa lui.

Şi cînd te gîndeşti că în urmă cu zece zile juca liniştit belotă cu primarul din Meung, cu doctorul şi cu negustorul de îngrăşăminte, în sala caldă şi totdeauna puţin întunecată de la Cheval-Blanc!