Graeme Simsion, The Rosie Effect

Copyright © 2014, Graeme Simsion

Originally published by The Text Publishing Company, Australia, 2014

All rights reserved

© 2019 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7654-5

ISBN PDF: 978-973-46-7655-2

ISBN print: 978-973-46-7899-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/ekapanova

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în Noua Zeelandă şi stabilit în Australia, GRAEME SIMSION este, după cum se descrie el însuşi, autor de scenarii, povestiri, romane şi piese de teatru. Este specialist în data modeling, un domeniu software cu atît de multe necunoscute în viaţa de zi cu zi, încît scriitorul a avut nevoie de propria firmă de consultanţă ca să-i expliciteze posibilităţile. Proiectul Rosie, titlul care i-a adus celebritatea, s-a vîndut în mai bine de patru milioane de exemplare în întreaga lume. A mai publicat romanele The Best of Adam Sharp (2016), Two Steps Forward (2017) şi The Rosie Result (2019). Graeme Simsion trăieşte în prezent în Melbourne (Australia), alături de Anne Buist, psihiatru şi romancier, şi de cei doi copii ai lor.

Pentru Anne

1

Sucul de portocale nu era programat pentru zilele de vineri. Cu toate că eu și Rosie abandonaserăm Sistemul Standardizat de Masă, ceea ce generase o îmbunătățire a „spontaneității“ în detrimentul timpului petrecut făcând cumpărături, al inventarierii alimentelor și a deșeurilor, căzuserăm de acord ca în fiecare săptămână să avem trei zile fără alcool. În lipsa unei programări formale, țelul acesta s-a dovedit a fi dificil de atins, exact așa cum prevăzusem. Până la urmă, Rosie a înţeles logica soluției mele.

Vinerile și sâmbetele erau evident destinate consumului de alcool. Nici unul dintre noi nu avea cursuri în weekend. Puteam să dormim până târziu și poate chiar să facem sex.

Sexul era o chestie pe care nu aveam voie sub nici o formă s-o programăm, cel puțin nu printr-o discuție explicită, însă eu mă obișnuisem deja cu suita de episoade care, după toate probabilitățile, putea să precipite acest rezultat: o brioșă cu afine de la Blue Sky Bakery, un espresso triplu de la Otha’s, dispariția cămășii de pe mine și momentul în care îl imitam pe Gregory Peck în rolul lui Atticus Finch din…Să ucizi o pasăre cântătoare. Învățasem să nu pun în practică, de fiecare dată, toate cele patru episoade și în aceeași ordine, altfel intenția mea ar fi devenit clară. Pentru a introduce un element de impredictibilitate, mă decisesem să dau cu banul de două ori, ca să aleg câte un episod pe care să-l elimin.

Pusesem în frigider o sticlă de pinot gris Elk Cove, care să însoțească scoicile adunate manual, pe care le cumpărasem de dimineață din piața Chelsea, însă, când m-am întors de la subsol, de unde luasem rufele, am văzut că pe masă erau două pahare cu suc de portocale. Sucul de portocale nu se potriveşte cu vinul. Dacă beam mai întâi sucul, ni se desensibilizau papilele gustative şi n-ar mai fi fost capabile să perceapă doza infimă de zahăr rezidual care reprezintă o caracteristică a vinului pinot gris, astfel că licoarea ni s-ar fi părut amară. Dar să bem sucul abia după ce terminam vinul era la fel de inacceptabil. Sucul de portocale se deteriorează rapid – de asta localurile unde se servește micul dejun pun accentul pe ideea de „proaspăt stors“.

Rosie era în dormitor, deci nu puteam să discut cu ea imediat. În apartamentul nostru existau nouă combinații posibile de locuri pentru două persoane, dintre care șase presupuneau prezența noastră în încăperi diferite. În apartamentul nostru ideal, după cum specificaserăm de comun acord înaintea sosirii în New York, ar fi existat treizeci și șase de combinații posibile, determinate de existența unui dormitor, a două birouri, a două săli de baie și a unei sufragerii cu bucătărie deschisă. Apartamentul acesta de referință ar fi fost localizat în Manhattan, aproape de stația de metrou unde opresc trenurile 1 și A, care duc la Facultatea de Medicină din cadrul Universității Columbia. Ar fi avut vedere spre apă, un balcon sau o zonă de grătar pe acoperiș.

Întrucât venitul nostru era reprezentat de un salariu de profesor universitar, suplimentat de două joburi cu jumătate de normă de barman preparator de cocktailuri și redus de taxele de școlarizare ale lui Rosie, fuseserăm nevoiți să facem un compromis, astfel că apartamentul nostru nu oferea nici una dintre caracteristicile specificate. Pusesem excesiv de mult accent pe poziționarea locuinței în Williamsburg, pentru că acolo locuiau prietenii noștri Isaac și Judy Esler, iar ei ne recomandaseră această zonă. Nu exista nici un motiv logic pentru care cartierul respectiv să li se potrivească unui profesor de genetică, în vârstă de patruzeci de ani (la momentul ăla), și unui medic rezident, în vârstă de treizeci de ani, în aceeași măsură în care li se potrivea unui psihiatru, în vârstă de cincizeci și patru de ani, și unui ceramist, în vârstă de cincizeci și doi de ani, care își achiziționaseră casa înainte ca prețurile să crească peste măsură. Chiria era mare, iar apartamentul avea un număr de defecte, pe care administrația era reticentă în a le remedia. În prezent, aerul condiționat nu reușea să facă față, astfel încât să micșoreze efectul temperaturii exterioare de 34º C, o temperatură de așteptat la sfârșitul lui iunie, în Brooklyn.

Reducerea numărului de camere, în combinație cu mariajul, însemna că fusesem proiectat într-o situație de proximitate față de o altă ființă umană, mai profundă decât oricare alta din trecut. Prezența fizică a lui Rosie era un rezultat extraordinar de pozitiv al Proiectului Soţia, însă, după zece luni și zece zile de la căsătorie, eu încă mă mai adaptam la conceptul de a reprezenta unul dintre cele două elemente ale unui cuplu. Uneori petreceam în baie mai mult timp decât aveam realmente nevoie.

Am verificat data pe telefon – da, era vineri, 21 iunie. Iată o concluzie mai fericită decât aceea rezultată în urma scenariului în care creierul meu dezvoltase o deficiență din cauza căreia identifica zilele în mod incorect. Pe de altă parte, concluzia asta îmi confirma nerespectarea protocolului privind alcoolul.

Meditația mi-a fost întreruptă de Rosie, care a ieșit din dormitor doar cu un prosop pe ea. Asta era costumația mea preferată, presupunând că „fără nici o costumație“ nu se califica drept costumație. Încă o dată, am fost uimit de excepționala ei frumusețe și de hotărârea ei inexplicabilă de a mă alege ca partener. Și, ca întotdeauna, gândul ăsta a fost urmat de o emoție nedorită: de o clipă intensă de teamă – teama că, într-o zi, Rosie are să-și dea seama că greșise.

— Ce-avem pe foc? m-a întrebat Rosie.

— Nimic. N-am început încă să gătesc. Sunt încă în faza în care adun ingredientele.

Rosie a râs cu aerul ăla care îmi spunea că-i interpretasem eronat întrebarea. Firește, întrebarea n-ar mai fi fost deloc necesară dacă Sistemul Standardizat de Masă ar fi fost încă activ. I-am furnizat informația pe care am bănuit că o solicitase.

— Scoici prinse în sistem sustenabil, cu mirpoa de morcovi, țelină, șalote și ardei gras, împreună cu un dressing din ulei de susan. Băutura recomandată ca acompaniament este pinot gris.

— Ai nevoie să fac și eu ceva?

— Cu toții avem nevoie să dormim la noapte. Mâine mergem la Navarone.

Conținutul replicii lui Gregory Peck era irelevant. Efectul venea în totalitate din felul în care era rostită și din impresia de autoritate și de siguranță în vederea preparării scoicilor sotate.

— Și dacă eu nu pot să dorm, căpitane? a zis Rosie.

A zâmbit și a dispărut în baie. Nu am spus nimic în legătură cu locul prosopului: acceptasem deja de multă vreme că prosopul ei era depozitat la întâmplare, în baie sau în dormitor, ocupând, în fapt, două spații.

Preferințele noastre, în ceea ce privește ordinea, se află în puncte complet opuse ale spectrului de posibilități. Când ne-am mutat din Australia în New York, Rosie și-a pregătit trei valize de dimensiuni maxime. Numai cantitatea de haine, și era incredibilă! Obiectele mele personale încăpeau în două trolere de cabină. Am profitat de mutare ca să-mi îmbunătățesc echipamentul domiciliar, așa că i-am dat fratelui meu, Trevor, sistemul audio și calculatorul, am dus înapoi, în casa familiei din Shepparton, patul, așternuturile și ustensilele de bucătărie și mi-am vândut bicicleta.

În schimb, Rosie, în decurs de câteva săptămâni de la sosirea în New York, și-a mărit colecția de posesiuni, deja vastă, achiziționând diverse piese decorative. Rezultatul era evident, din pricina stării de haos care domnea în apartamentul nostru: aveam diverse ghivece cu plante, un surplus de scaune și un suport ineficient pentru sticle cu vin.

Și nu era vorba doar de cantitatea de obiecte: mai exista și problema organizării. Frigiderul era burdușit cu recipiente pe jumătate goale de toppinguri pentru pâine și de sosuri, cât și cu produse lactate degradate. Rosie chiar a propus să luăm un al doilea frigider, de la prietenul meu, Dave. Să avem fiecare câte un frigider! Niciodată nu fuseseră mai evidente avantajele Sistemului Standardizat de Masă, cu câte un preparat complet detaliat pentru fiecare zi a săptămânii, cu lista de cumpărături standard și cu inventarul de alimente optimizat!

Abordarea dezorganizată a lui Rosie includea o singură excepție. Care reprezenta o variabilă. În mod implicit, era vorba de studiile ei medicale, însă, în prezent, excepția era teza ei de doctorat pe subiectul riscurilor de mediu în privința declanșării timpurii a tulburării bipolare. Primise statutul de avansat în cadrul programului Columbia MD, cu condiția ca teza ei să fie gata în cursul vacanței de vară. Termenul de predare era acum peste doar două luni și cinci zile.

— Cum poți să fii atât de organizată într-o privință și atât de dezorganizată în toate celelalte? am întrebat-o pe Rosie după ce și-a instalat un driver greșit pentru imprimantă.

— Asta se întâmplă pentru că mă concentrez pe teză și nu-mi mai fac griji în privința altor lucruri. Nimeni nu întreabă dacă Freud verifica termenul de expirare al laptelui.

— La începutul secolului XX nu existau termene de expirare.

Era incredibil că două persoane atât de diferite deveniseră un cuplu de succes.

2

Problema Sucului de Portocale a intervenit la sfârșitul unei săptămâni și așa date peste cap. Un alt locatar din complexul nostru de apartamente îmi distrusese ambele cămăși „respectabile“, vârându-și hainele, în mod ilegal, în aceeași mașină din spălătoria comună în care erau și hainele noastre. I-am înțeles dorința de eficiență, însă una dintre piesele lui de îmbrăcăminte ne vopsise toate hainele deschise la culoare într-o nuanță permanentă și inegală de violet.

Din perspectiva mea, nu exista nici o problemă: statutul meu de profesor vizitator la Facultatea de Medicină Columbia era deja clar, așa că nu mai trebuia să-mi bat capul „să fac o bună primă impresie“. Și nici nu-mi imaginam că cineva ar fi putut să refuze să mă servească într-un restaurant din pricina culorii cămășii. Hainele lui Rosie – cele care se vedeau –, fiind în majoritate negre, nu fuseseră afectate. Problema era redusă la lenjeria ei intimă.

I-am comunicat că nu ridic nici o obiecție cu privire la nuanța cea nouă și că nimeni altcineva n-ar trebui s-o vadă dezbrăcată, poate doar cu excepția vreunui doctor, al cărui profesionalism trebuia să-l sau s-o împiedice să demonstreze interes pentru un element de estetică. Însă Rosie încercase deja să discute problema cu Jerome, vecinul pe care-l identificase ca fiind contravenientul, ca să prevină un nou incident similar. Gestul părea rezonabil, însă Jerome îi spusese lui Rosie să se ducă dracului.

N-am fost surprins să aflu că vecinul opusese rezistență. De obicei, Rosie aborda orice comunicare în mod direct. Când discuta cu mine, atitudinea ei era eficientă, ba chiar necesară, însă deseori restul oamenilor îi interpretau directețea ca pe un atac. Așadar Jerome nu îi dăduse impresia că e dispus să exploreze posibilitatea unor soluții benefice pentru ambele părți.

Iar acum Rosie voia să-i „țin piept“ și să-i demonstrez că nimeni nu putea „să-și bată joc“ de noi. Or, acesta era exact genul de comportament pe care le spuneam elevilor mei de la cursul de arte marțiale să-l evite. Dacă ambele părți au drept țel stabilirea poziției dominante și, din acest motiv, aplică algoritmul „răspunde cu și mai multă forță“, rezultatul final îl va reprezenta incapacitarea fizică sau moartea uneia dintre părți. În cazul de față, asta întâmplându-se din cauza unor haine!

Însă situația cu hainele era minoră în contextul întregii săptămâni. Căci se petrecuse și un dezastru.

Deseori sunt acuzat că utilizez excesiv cuvântul ăsta, dar orice om responsabil ar fi de acord că dezastru e termenul potrivit pentru a descrie eșecul mariajului celor mai apropiați prieteni ai mei, eșec care îi afecta și pe doi copii minori. Gene și Claudia erau în Australia, însă situația avea să-mi tulbure și mai mult programul.

Eu și Gene stătuserăm de vorbă pe Skype, dar calitatea conexiunii fusese slabă. Era posibil și ca Gene să fi fost beat. Ezitase în a-mi da detalii, probabil pentru că:

1. În general, oamenii nu sunt dispuși să vorbească deschis despre activitățile sexuale în care sunt implicați ei înșiși.

2. Gene se purtase ca un mare prost.

După ce-i promisese Claudiei că are să renunțe la planul lui de a face sex cu câte o femeie din fiecare țară a lumii, nu-și onorase angajamentul. Încălcarea făgăduielii survenise în timpul unei conferințe din Göteborg, Suedia.

— Don, înțelege-mă și tu, mi-a spus Gene. Care erau șansele ca tipa să locuiască în Melbourne? Doar era islandeză!

I-am atras atenția că eu sunt australian, dar locuiesc în Statele Unite. Iată o demonstrație simplă, prin contraexemplu, care neagă presupunerea ridicolă a lui Gene că oamenii rămân să trăiască în propriile țări.

— Bine, dar în Melbourne?! Și s-o mai și cunoască pe Claudia?! Care erau șansele?

— E greu de calculat.

I-am precizat că ar fi trebuit să-și pună întrebările astea înainte să-și augmenteze numărul de naționalități cucerite. Dacă voia o estimare rezonabilă a probabilității, aveam nevoie de informații cu privire la tiparele migraționiste și la dimensiunile rețelei sociale și profesionale a Claudiei.

Și mai era un factor de luat în considerare.

— Ca să calculez riscurile, trebuie să știu câte femei ai sedus de când ai promis că n-o să mai seduci nici una. În mod evident, riscul crește proporțional.

— Chestia asta contează?

— Dacă vrei o estimare. Presupun că răspunsul nu e zero, i-am replicat.

— Don, conferințele – alea din străinătate – nu se pun. De-asta și merg oamenii la conferințe. Toată lumea înțelege asta.

— Dacă și Claudia înțelege, atunci de ce aveți o problemă?

— Pentru că se presupune că n-o să fii prins. Ce se întâmplă în Göteborg rămâne în Göteborg.

— Așadar probabil că islandeza nu cunoștea regula asta.

— E în clubul de lectură al Claudiei.

— Există vreo excepție în cazul cluburilor de lectură?

— Las-o baltă! Oricum, s-a terminat. Claudia m-a dat afară din casă.

— Nu mai ai casă?

— Mai mult sau mai puțin.

— Incredibil! I-ai spus Decanului?

Decanul Facultății de Științe din Melbourne era extrem de atent la imaginea publică a universității. Mi se părea că a avea o persoană fără adăpost la conducerea Departamentului de Psihologie nu ar fi – ca să-i folosesc expresia obișnuită – „dat bine“.

— Mi-am luat un an sabatic, mi-a explicat Gene. Cine știe? Poate vin în New York să-ți dau o bere.

Un gând uluitor – nu ăla referitor la bere, pe care puteam să mi-o cumpăr și singur, ci posibilitatea ca prietenul meu cel mai vechi să vină în New York.

În afara lui Rosie și a membrilor familiei, aveam, în total, șase prieteni. În ordine descrescătoare, în funcție de timpul total petrecut împreună, ei erau:

1. Gene, ale cărui sfaturi se dovediseră adesea proaste, dar care avea un fascinant corp de cunoștințe teoretice despre atracția sexuală la oameni, posibil determinat de propriul libido, care era exagerat pentru un bărbat de cincizeci și șapte de ani.

2. Soția lui Gene, Claudia, psiholog clinician și cel mai rațional om din lume. Claudia demonstrase o îngăduinţă extraordinară față de infidelitatea lui Gene – înainte ca prietenul meu să-i promită că are să se corijeze. Mă întrebam ce avea să se întâmple cu fiica lor, Eugenie, și cu Carl, băiatul lui Gene din prima căsătorie. Eugenie avea acum nouă ani, iar Carl, șaptesprezece.

3. Dave Bechler, un inginer specializat în sisteme de refrigerare, pe care îl cunoscusem la un meci de baseball, în cursul primei vizite la New York, în compania lui Rosie. Acum aveam programată în fiecare săptămână „o seară a băieților“. Discutam despre baseball, sisteme de refrigerare și căsătorie.

4. Sonia, soția lui Dave. Deși era puțin supraponderală (indicele ei de masă corporală estimat era de douăzeci și șapte), Sonia era extraordinar de frumoasă și avea un serviciu bine plătit, fiind controlor financiar la o unitate de fertilizare in vitro. Aceste atribute reprezentau o sursă de stres pentru Dave, care credea că Sonia poate oricând să-l părăsească pentru un bărbat mai atrăgător sau mai bogat. Dave și Sonia încercaseră să procreeze vreme de cinci ani, folosind tehnologia FIV (în mod ciudat, nu la locul de muncă al Soniei, acolo unde presupun că ar fi primit o reducere sau acces la gene de înaltă calitate, dacă ar fi fost necesar). Recent, reușiseră în demersurile lor, iar bebelușul era programat să se nască în ziua de Crăciun.

5. (În egală măsură) Isaac Esler, un psihiatru născut în Australia, pe care, la un moment dat, îl considerasem cea mai probabilă variantă de a fi tatăl biologic al lui Rosie.

6. (În egală măsură) Judy Esler, soția americană a lui Isaac. Judy era artist ceramist, dar strângea și fonduri pentru organizații de caritate și pentru cercetări științifice. Era responsabilă pentru unele dintre obiectele de decor care stăteau îngrămădite prin apartamentul nostru.

Șase prieteni, asta presupunând că soții Esler îmi erau încă prieteni. Nu mai luasem deloc legătura cu ei de la incidentul cu tonul roșu, incident care avusese loc cu șase săptămâni și cinci zile înainte. Însă chiar și patru prieteni însemnau mai mult decât avusesem vreodată până atunci. Iar acum exista posibilitatea ca toți, cu excepția unuia – Claudia –, să fie prezenți în New York, împreună cu mine.

Am acționat rapid și l-am întrebat pe Decanul Facultății de Medicină de la Columbia, profesorul David Borenstein, dacă Gene n-ar putea să-și petreacă anul sabatic acolo. Gene – după cum, printr-o coincidență, îi indică și numele – e genetician, dar s-a specializat în psihologie evoluționistă. Putea să fie încadrat la psihologie, genetică sau medicină, dar eu nu recomandam încadrarea la psihologie. Cei mai mulți psihologi nu sunt de acord cu teoriile lui Gene și prevedeam că prietenul meu nu mai avea nevoie și de alte conflicte în viața lui. Aceasta e o perspectivă ce-mi impunea un anume nivel de empatie, care nu mi-ar fi fost la îndemână înainte să locuiesc cu Rosie.

I-am comunicat Decanului că, în calitate de profesor plin, Gene nu voia să lucreze efectiv. David Borenstein era familiarizat cu procedura sabatică, care dicta ca Gene să fie plătit de universitatea lui din Australia. Cunoștea de asemenea reputația lui Gene.

— Dacă poate să coredacteze câteva lucrări și să-și țină labele departe de doctorande, pot să-i găsesc un birou aici.

— Sigur, sigur.

Gene reuşea de minune să fie publicat cu un minimum de efort. Urma așadar să avem timp berechet la dispoziție să discutăm pe subiecte interesante.

— Vorbesc serios! În privința doctorandelor. Dacă intră în vreun bucluc, să știi că pe tine te consider responsabil.

Asta părea o amenințare nerezonabilă, tipică pentru administratorii din universități, totuși îmi oferea pretextul să îndrept comportamentul lui Gene. Și, după ce le-am studiat pe doctorande, am concluzionat că era puțin probabil ca vreuna dintre ele să-l intereseze pe prietenul meu. Am verificat totuși situația când i-am telefonat ca să-l anunț că avusesem succes în a-i găsi un loc de muncă.

— Ai bifat Mexicul, da? E corect ce spun?

— Am petrecut ceva timp cu o doamnă cu naționalitate mexicană, dacă asta mă întrebi.

— Ai făcut sex cu ea?

— Ceva de genul ăsta.

Existau mai multe doctorande străine, dar Gene acoperise deja țările dezvoltate cu cele mai ridicate populații.

— Deci? Accepți postul? l-am întrebat.

— Trebuie să-mi verific opțiunile.

— Asta-i ridicol! Columbia are cea mai bună Facultate de Medicină din lume. Și conducerea e dispusă să primească pe cineva care are reputația de a fi leneș și de a avea o purtare necuviincioasă.

— Ia uite cine vorbește de purtare necuviincioasă!

— Corect! Și pe mine m-au primit. Sunt foarte îngăduitori. Poți să începi de luni.

— De luni? Don, n-am unde să locuiesc.

I-am explicat că am să găsesc o soluție și la această minoră problemă practică. Gene venea la New York. Aveam să fim din nou împreună, la aceeași universitate. Și împreună și cu Rosie.

Țintuind cu privirea cele două pahare cu suc de portocale de pe masă, mi-am dat seama că așteptasem cu nerăbdare ca alcoolul să-mi înlăture starea de anxietate resimțită la gândul că trebuie să-i dau lui Rosie vestea despre Gene. Mi-am spus că îmi fac griji inutile. Rosie pretindea că spontaneitatea o bucură. Totuși, această analiză simplă scăpa din vedere trei factori.

1. Rosie nu îl agrea pe Gene, care-i fusese coordonator de doctorat în Melbourne și, tehnic vorbind, continua să-i fie coordonator. Rosie se plânsese de multe ori din pricina comportamentului academic al lui Gene și-i considera infidelitatea, în raport cu Claudia, drept inacceptabilă. Argumentul meu, că Gene se schimbase între timp, era acum subminat.

2. Rosie considera că e important să avem „timp pentru noi“. Acum însă, în mod inevitabil, aveam să-i dedic timp și lui Gene. Care insista că relația lui cu Claudia se încheiase. Dar dacă exista vreo șansă să-l ajutăm s-o salveze, mi se părea rezonabil să acordăm, temporar, mai puţină prioritate mariajului nostru, care era absolut sănătos. Eram convins că Rosie n-o să fie de acord cu mine.

3. Factorul Trei era cel mai serios și, posibil, rezultatul unei erori de gândire din partea mea. Mi l-am scos din minte, ca să mă concentrez asupra problemei imediate.

Cele două sonde pline cu lichid portocaliu mi-au amintit de seara în care eu și Rosie ne-am „legat“ pentru prima dată – Măreața Seară de Cocktail, când am făcut rost de câte o mostră de ADN de la fiecare bărbat prezent la reuniunea foștilor absolvenți din anul în care mama lui Rosie terminase Medicina și i-am eliminat pe toți de pe lista cu candidați pentru rolul de tată biologic. Încă o dată, abilitățile mele de barman aveau să-mi servească o soluție.

Eu și Rosie lucram trei nopți pe săptămână la The Alchemist, un cocktail bar de pe Strada West 19th, din cartierul Flatiron, deci echipamentele de realizat băuturi și ingredientele reprezentau uneltele meseriei (deși nu reușisem să-l conving de asta și pe contabilul nostru). Am găsit votca, lichiorul Galliano și cuburile de gheață, le-am adăugat peste sucurile de portocale și am amestecat totul. Ca să nu încep să beau preparatul înaintea lui Rosie, mi-am turnat un shot de votcă cu gheață, am stors și câteva picături de lime și am băut totul rapid. Aproape instantaneu, am simțit că nivelul de stres mi-a coborât la nivelul normal.

În sfârșit, Rosie a ieșit din baie. În afară de schimbarea de direcție, unica diferență o reprezenta faptul că părul ei roșcat era acum ud. În schimb, părea că starea de spirit i se modificase radical: aproape că dansa îndreptându-se către dormitor. Evident, scoicile fuseseră o alegere bună.

Era posibil ca starea emoțională s-o determine să fie mai receptivă la Sabaticul lui Gene, dar am considerat că e recomandabil să amân vestea până dimineața următoare, până după ce vom fi făcut sex. Firește, dacă avea să-și dea seama că-i ascunsesem informații în scopul ăsta, urma să fiu criticat. Mariajul se dovedeşte a fi o chestiune complexă.

Când Rosie a ajuns la ușa dormitorului, s-a răsucit pe călcâie și mi-a spus:

— Îmi trebuie cinci minute ca să mă îmbrac, după care aștept cele mai bune scoici din lume.

Faptul că folosise cuvintele „cele mai bune din lume“, pe care le preluase de la mine, era un indiciu clar că soția mea avea o dispoziție bună.

— Cinci minute?

O subapreciere a timpului ar fi avut un impact dezastruos asupra preparării scoicilor.

— Dă-mi cincisprezece minute. Nu-i nici o grabă să mâncăm. Putem să bem ceva și să stăm la taclale, căpitane Mallory.

Numele personajului lui Gregory Peck reprezenta un alt semn bun. Singura problemă era statul la taclale. „Ți s-a întâmplat ceva pe ziua de azi?“, avea să mă întrebe ea, ceea ce mă obliga să-i pomenesc de Sabaticul lui Gene. M-am hotărât să nu fiu disponibil pentru conversație, ocupându-mă de gătit. Între timp, am pus cocktailurile Harvey Wallbanger în frigider, căci exista riscul să se încălzească peste temperatura optimă, iar gheața să se topească. Răcirea avea să reducă și gradul de deteriorare a sucului de portocale.

Am revenit la pregătirile pentru cină. Nu mai folosisem niciodată rețeta asta și, abia după ce m-am apucat de treabă, am descoperit că legumele trebuiau tăiate în cuburi de 6,35 milimetri. Pe lista cu ingrediente nu se pomenea nimic de vreo riglă de măsurat. Am reușit să downloadez o aplicație în acest scop, dar abia ce izbutisem să realizez cubul de referință, că Rosie a și ieșit din dormitor. Purta acum o rochie – ceva extrem de neobișnuit pentru o cină luată acasă. Rochia era albă și contrasta dramatic cu părul ei roșcat. Efectul era uluitor. M-am hotărât să mai amân puțin vestea legată de Gene. Doar până mai târziu, în cursul serii. Rosie nu putea să-mi reproșeze asta. Iar antrenamentul de aikido aveam să-l reprogramez pentru dimineața următoare. În felul ăsta, îmi rămânea suficient timp pentru sex. După cină. Sau înainte. Eram dispus să fiu flexibil.

Rosie s-a așezat pe unul dintre fotoliile care ocupau un procent semnificativ din spațiul sufrageriei.

— Vino să vorbim, mi-a spus ea.

— Toc legumele. Pot să vorbesc de-aici.

— Ce s-a întâmplat cu sucurile de portocale?

Am scos din frigider sucurile de portocale modificate, i-am dat unul lui Rosie și m-am așezat în faţa ei. Votca și atitudinea prietenoasă a lui Rosie mă ajutaseră să mă relaxez, deși bănuiam că efectul e superficial. Problemele legate de Gene, de Jerome și de sucuri continuau să-mi ruleze în minte ca procese de fundal.

Rosie a ridicat paharul, ca și când s-ar fi pregătit pentru un toast. S-a dovedit că exact asta îi și era intenția.

— Avem ceva de sărbătorit, căpitane, a zis ea.

M-a privit preț de câteva secunde. Știa că nu-mi plac surprizele. Am presupus că depășise un punct de cotitură în redactarea tezei. Sau că poate i se oferise un loc în programul de pregătire psihiatrică, pentru perioada de după încheierea cursurilor medicale. Asta ar fi fost o veste extraordinară și estimam că probabilitatea de a face sex era mai mare de 90%.

Rosie a surâs – apoi, probabil ca să crească suspansul, a sorbit din pahar. Dezastru! A fost ca și când recipientul ar fi conținut otravă. Soția mea a scuipat lichidul, pe rochia albă, și a fugit la baie. Am urmat-o în timp ce își scotea rochia și încerca s-o curețe cu apă.

Stând în picioare, în desuurile semimov, îmbibând rochia în apă și storcând-o, Rosie s-a întors spre mine. Expresia de pe chipul ei era mult prea complexă pentru a fi analizată.

— Suntem gravizi, mi-a comunicat ea.

3

M-am chinuit să procesez declarația lui Rosie. Ulterior, revăzându-mi reacția, mi-am dat seama că creierul îmi fusese asaltat de o informație care părea să sfideze logica din trei puncte de vedere.

Primul: formularea „suntem gravizi“ contrazicea biologia de bază. Sugera că starea mea fizică se modificase într-un anume fel în același timp cu cea a lui Rosie. Care cu siguranță că nu ar fi spus „Dave e gravid“. Totuși, conform definiției inspirate de afirmația ei, Dave chiar era gravid.

Al doilea: sarcina nu fusese programată. Rosie o pomenise ca un factor de luat în considerare în cadrul deciziei de a se lăsa de fumat, însă eu presupusesem că, pur și simplu, se folosise de eventuala posibilitate a unei sarcini ca de o motivație. În plus, discutaserăm pe subiectul ăsta în mod explicit. În anul precedent, pe 2 august, cu nouă zile înainte de nuntă, cinaserăm la Jimmy Watson’s Restaurant de pe Lygon Street, din Carlton, Victoria, Australia, iar un cuplu așezase un pătuț portabil pe podea, în spațiul dintre mesele noastre. Atunci Rosie pomenise de posibilitatea reproducerii noastre.

La momentul ăla, deciseserăm deja să ne mutăm în New York, iar eu am susținut că e mai bine să așteptăm până când ea își va fi încheiat cursurile de medicină și specializarea. Rosie n-a fost de acord – considera că avea să fie prea târziu. Când avea să devină psihiatru, ar fi împlinit treizeci și șapte de ani. I-am propus ca măcar să așteptăm până la terminarea programului ei de doctorat. Calificarea psihiatrică nu era esențială pentru rolul de cercetător clinician în domeniul bolilor mintale, rol pe care îl țintea. Așadar, dacă bebelușul avea să-i dejoace definitiv planurile în privința studiilor, impactul nu avea să fie dezastruos. Din câte îmi aminteam, Rosie nu-mi spusese că ar avea o opinie contrară. În orice caz, o hotărâre de viață majoră solicită:

1. Formularea opțiunilor. De exemplu: să ai zero copii; să ai un anumit număr de copii; să sponsorizezi unul sau mai mulți copii, prin intermediul unei organizații caritabile.

2. Enumerarea avantajelor și dezavantajelor fiecărei opțiuni. De exemplu: libertatea de a călători; posibilitatea de a acorda timp muncii; riscul unor tulburări sau unor suferințe cauzate de acțiunile copilului. Fiecărui factor trebuie să i se atribuie o greutate asupra căreia toți cei implicați să cadă de acord.

3. Compararea obiectivă a opțiunilor folosind cele de mai sus.

4. Un plan de implementare, care poate să scoată la iveală factori noi, impunând revizuirea punctelor (1), (2) și (3).

O foaie de calcul este instrumentul evident de la punctul (1) până la punctul (3), iar dacă punctul (4) este laborios, așa cum ar fi în cazul pregătirilor pentru existența unei noi ființe omeneşti și pentru asigurarea celor necesare pentru satisfacerea nevoilor ei pe parcursul multor ani, atunci un software de planificare este cât se poate de potrivit. În clipa respectivă, nu aveam știință de existența vreunei foi de calcul sau a vreunei diagrame Gantt în proiectul copilului.

A treia sfidare manifestă a logicii era faptul că Rosie folosea pilula contraceptivă orală combinată, care are o rată de insucces de mai puțin de 0,5% pe an, când e folosită „perfect“. În contextul ăsta, „perfect“ înseamnă „pilula corectă luată zilnic“. Nu reușeam să-mi dau seama cum până și cineva ca Rosie putea să fie atât de dezorganizat, încât să comită o eroare în cadrul unui program atât de simplu.

Sunt conștient că nu toată lumea îmi împărtășește perspectiva asupra valorii planificării, considerând că e preferabil să lăsăm ca viețile să ne fie azvârlite în direcții imprevizibile, sub influența unor evenimente aleatorii. În lumea lui Rosie, din care alesesem să fac parte, era posibil să folosești limbajul psihologiei populare în locul limbajului biologiei, să întâmpini cu brațele deschise necunoscutul și să uiți să iei medicamente vitale. Toate aceste trei evenimente se produseseră culminând într-o modificare a circumstanțelor, care, prin comparație, făceau ca Problema Sucului de Portocale și chiar Sabaticul lui Gene să pară niște chestiuni minore.

Desigur, analiza asta nu a avut loc decât mult mai târziu. Stând în picioare, în baie, situația nu putea să fie mai groaznică de-atât, în termeni de stres mental. Fusesem împins pe muchia unui echilibru instabil și apoi lovit cu forța maximă posibilă. Rezultatul era inevitabil.

Căderea nervoasă.

Era primul episod de genul ăsta de când o cunoscusem pe Rosie – de fapt, primul de la moartea surorii mele, Michelle, care survenise din cauza unei sarcini ectopice nediagnosticate.

Poate pentru că acum eram mai în vârstă și mai stabil sau pentru că subconștientul meu voia să-mi protejeze relația cu Rosie, am avut la dispoziție câteva secunde ca să răspund rațional.

— Ești bine, Don? m-a întrebat Rosie.

Răspunsul era, clar, nu, dar nu am încercat să-l verbalizez. Toate resursele mentale îmi erau canalizate înspre implementarea planului de urgență.

Am făcut cu mâinile semnul de „time out“ și am fugit. Liftul era la etajul nostru, dar a părut să dureze o veșnicie ca uşile să se deschidă și apoi să se închidă din nou, după ce am intrat. Finalmente, puteam să-mi eliberez emoțiile într-un spațiu în care nu exista nici un obiect pe care să-l stric și nici o persoană pe care s-o rănesc.

Indubitabil, arătam ca un nebun, bătând cu pumnii în pereții liftului și urlând. Spun „indubitabil“, pentru că uitasem să apăs butonul care să comande liftului să mă ducă la nivelul străzii, iar el a coborât până la subsol. Acolo unde, când ușile s-au deschis, Jerome aștepta cu un coș cu rufe în brațe. Era îmbrăcat cu un tricou mov.

Deși furia mea nu îl avea drept țintă, Jerome nu a părut să sesizeze această subtilitate. M-a împins cu palma în piept, probabil într-o încercare preventivă de autoapărare. Am reacționat automat, înșfăcându-l de braț și răsucindu-i-l. Jerome s-a izbit de peretele liftului, apoi s-a repezit din nou spre mine, de data asta încercând să-mi dea un pumn. De-acum răspundeam conform cu pregătirea mea din domeniul artelor marțiale, nu sub imperiul emoțiilor. I-am evitat pumnul și i-am deschis garda, astfel că a rămas neprotejat. Era evident că-și înțelesese situația și se aștepta să-l lovesc. Nu aveam însă nici un motiv să fac asta, așa că l-am eliberat. A rupt-o la fugă pe scări, lăsându-și coșul cu rufe în urmă. Trebuia să scap din spațiul ăla închis, ca atare l-am urmat. Amândoi am ieșit în goană pe stradă.

Inițial, n-am avut nici o direcție în minte, m-am hotărât să-l urmăresc pe Jerome, care se tot uita înapoi. Până la urmă, el a cotit-o pe o stradă laterală, iar mie au început să mi se limpezească gândurile. Am luat-o spre nord, către Queens.

Nu mai mersesem niciodată pe jos către apartamentul lui Dave și al Soniei. Din fericire, navigarea prin oraș era simplă, ca rezultat al unui sistem logic de numerotare a străzilor, care ar trebui să fie obligatoriu în toate oraşele. Am alergat cu viteză aproximativ douăzeci și cinci de minute, iar când am ajuns la clădirea lor și am sunat la interfon, eram asudat și gâfâiam.

În cursul altercației cu Jerome, furia mi se risipise; eram ușurat că nu mă determinase să-l lovesc. Simțisem că nu mai am control asupra propriilor emoții, însă disciplina artelor marțiale prevalase. Un gând reconfortant, însă acum eram dominat de o senzație generală de deznădejde. Cum aveam să-mi explic comportamentul în fața lui Rosie? Nu-i pomenisem niciodată nimic despre problema căderii nervoase, și asta din două motive:

1. După atât de mult timp și datorită nivelului standard de fericire, aflat în creștere, crezusem că nu am să mă mai confrunt cu un astfel de incident.

2. Ar fi fost posibil ca Rosie să mă respingă.

Respingerea era acum o opțiune rațională pentru Rosie. Avea motive să mă considere violent și periculos. Și era gravidă. Cu un bărbat violent și periculos. O situație teribilă pentru ea.

— Da?

La interfon răspunsese Sonia.

— Sunt Don.

— Don? Ești bine?

Se pare că Sonia era capabilă să-și dea seama din vocea mea – și, posibil, din pricina omisiunii formulei mele obișnuite, „salutări“ – că aveam o problemă.

— Nu. S-a întâmplat un dezastru. Multiple dezastre.

Sonia mi-a deschis.

Apartamentul ei și al lui Dave era mai mare decât al nostru, dar deja fusese aglomerat cu obiecte pentru bebeluși. Am realizat că era posibil ca termenul „al nostru“ să nu se mai aplice.

Eram conștient de starea mea de agitație extremă. Dave s-a dus să aducă bere, iar Sonia a insistat să iau loc, deși eu mă simțeam mai în largul meu preumblându-mă prin casă.

— Ce s-a întâmplat? m-a întrebat Sonia.

Întrebarea era evidentă, însă eu am fost incapabil să formulez un răspuns.

— Rosie e bine?

Ulterior, am reflectat la cât de sclipitoare fusese întrebarea asta. Nu doar că era punctul cel mai logic de la care să începi investigația, dar m-a și ajutat să capăt o oarecare perspectivă. Rosie era bine, cel puțin la nivel fizic. Iar eu mă mai liniştisem. Rațiunea se întorsese ca să rezolve balamucul creat de emoții.

— Nu e nici o problemă cu Rosie. Cu mine e problema.

— Ce s-a întâmplat? a repetat Sonia.

— Am avut o cădere nervoasă. N-am mai reușit să-mi controlez emoțiile.

— Ți-a sărit?

— Ce să-mi sară?

— Voi nu ziceți așa în Australia? Ți-a sărit ţandăra?

— Exact. Am o problemă psihiatrică. Și lui Rosie nu i-am spus asta niciodată.

Nu mai spusesem niciodată nimănui. Nu recunoscusem niciodată că sufăr de o boală psihică, cu excepția depresiei suferite când avusesem puțin peste douăzeci de ani și care reprezentase consecința directă a izolării mele sociale. Acceptam că sunt programat în mod diferit față de majoritatea oamenilor sau, mai precis, că programarea creierului meu se situează într-una dintre zonele mărginașe ale spectrului diverselor configurații umane. Abilitățile mele logice native erau semnificativ mai pronunțate decât acelea de natură interpersonală. Fără oameni ca mine, n-ar fi existat penicilina și calculatoarele. Însă psihiatrii fuseseră gata să diagnosticheze o boală mintală încă dinainte cu douăzeci de ani. Mereu considerasem că greșesc, astfel că nici un diagnostic clar, cu excepția depresiei, nu fusese înregistrat oficial, însă problema cu căderea psihică reprezenta punctul slab al argumentației mele. Ea era o reacție la iraționalitate, dar reacția, în sine, era irațională.

Dave s-a întors și mi-a întins o bere. Își turnase și lui una și a băut repede jumătate din pahar. Dave nu are voie să bea bere, cu excepția serilor în care ieșim împreună. Asta din cauza unei probleme semnificative de greutate. Eu continuam să transpir, în ciuda aerului condiționat, așa că lichidul m-a mai răcorit. Sonia și Dave erau niște prieteni extraordinari.

Dave ascultase și el și mă auzise când recunoscusem că am o problemă de natură psihiatrică.

— Nici mie nu mi-ai mai spus asta, a comentat el. Ce fel de…?

Sonia l-a întrerupt.

— Scuză-ne un minut, Don. Vreau să discut doar cu Dave.

Ea și Dave s-au dus în bucătărie. Eram conștient că, în mod convențional, prietenii mei ar fi trebuit să apeleze la un oarecare subterfugiu ca să mascheze faptul că voiau să discute despre mine, fără ca eu să-i aud. Din fericire, nu mă simt ofensat foarte ușor. Dave și Sonia știau asta.

Dave a revenit singur. Își umpluse din nou paharul cu bere.

— De câte ori s-a întâmplat chestia asta? De câte ori ai avut căderi nervoase?

— Asta e prima dată, cu Rosie.

— Ai lovit-o?

— Nu.

Aș fi vrut ca răspunsul să fi fost „sigur că nu“, dar nimic nu e sigur atunci când gândirea logică e cotropită de emoțiile scăpate de sub control. Pusesem la punct un plan de urgență, iar el funcționase. Doar cu asta puteam să mă laud.

— Ai împins-o sau ceva de genul ăsta?

— Nu, nu a fost vorba de nici un fel de violență. Contactul fizic a fost zero.

— Don, ar trebui să zic ceva de genul „uite ce e, amice, nu mânca căcat“, dar știi că eu nu pot să vorbesc așa. Ești prietenul meu. Spune-mi adevărul.

— Și tu ești prietenul meu, deci ești conștient că sunt inapt când vine vorba de minciună.

Dave a râs.

— Adevărat. Dar ar trebui să mă privești în ochi, dacă vrei să mă convingi.

M-am uitat țintă în ochii lui Dave. Erau albaștri. Aveau o nuanță surprinzătoare de albastru deschis. N-o mai remarcasem până atunci, indubitabil ca rezultat al faptului că nu-l mai privisem în ochi.

— Nu a existat nici un fel de violență. E posibil să fi speriat un vecin.

— Rahat! Ar fi fost mai bine dacă n-ai fi dat impresia că ești psihopat.

Mă alarma faptul că Dave și Sonia credeau că aș fi putut s-o atac fizic pe Rosie, dar ceea ce mă mai liniștea e că-mi dădeam seama că lucrurile ar fi putut să stea chiar mai rău și că prima lor grijă o reprezenta soția mea.

Sonia a fluturat un braț din ușa biroului lui Dave, unde stătea și vorbea la telefon. Apoi i-a făcut un semn de OK lui Dave, după care a început să țopăie de fericire ca un copil, continuând să-și fluture brațul. Nimic din ceea ce făcea nu avea vreo logică.

— Doamne Dumnezeule! a strigat ea. Rosie e gravidă!

Era ca și cum în încăpere ar fi fost douăzeci de persoane. Dave și-a ciocnit paharul de al meu, vărsând din bere, ba chiar m-a cuprins cu brațul pe după umeri. Probabil că a simțit când m-am crispat, pentru că și-a retras repede mâna, dar imediat Sonia a repetat gestul, iar Dave m-a bătut cu palma pe spate. Mă simțeam ca în metrou, la ora de vârf. Prietenii mei tratau problema ca pe un motiv de sărbătoare.

— Rosie e încă la telefon, mi-a comunicat Sonia și mi-a dat aparatul.

— Don, ești bine? m-a întrebat ea.

Era îngrijorată din cauza mea.

— Sigur. A fost o stare temporară.

— Don, îmi pare atât de rău. N-ar fi trebuit să arunc vestea așa, din senin. Vii acasă? Vreau neapărat să vorbim. Dar, Don, nu vreau ca treaba asta să fie temporară.

Rosie credea probabil că mă referisem la starea ei – la sarcină –, însă răspunsul ei mi-a furnizat informații vitale. În drum spre casă, în dubița lui Dave, am concluzionat că Rosie decisese deja că sarcina reprezenta un avantaj, nu un dezavantaj. Sucul de portocale era, la rândul lui, o dovadă în plus. Soția mea nu voia să afecteze ovulul fertilizat. Cantitatea de informații pe care o aveam de procesat era uriașă, iar creierul meu funcționa acum normal sau, cel puțin, în maniera în care eram obișnuit. Căderea nervoasă fusese poate echivalentul psihologic al reinițializării unui calculator, după ce a fost supraîncărcat.

În ciuda experienței din ce în ce mai mari în a identifica semnele sociale, aproape că am ratat unul provenit de la Dave.

— Don, voiam să-ți cer o favoare, dar presupun că acum, cu Rosie și așa mai departe…

Excelent – a fost primul meu gând. Apoi am realizat că a doua parte a frazei lui Dave și tonul cu care fusese rostită indicau faptul că el voia, de fapt, să-l contrazic, să-l ajut să nu se mai simtă vinovat pentru că-mi solicita ajutorul într-o perioadă în care eram ocupat cu alte lucruri.

— Nici o problemă.

Dave a zâmbit. Am fost străbătut de un val de plăcere. Când aveam zece ani, învățasem să prind o minge, după ce mă antrenasem cu mult mai mult decât trebuise să se antreneze colegii mei. De fiecare dată când reușeam ceva, care pentru alții ar fi fost o minge prinsă cât se poate de ușor, satisfacția era similară cu senzația pe care o resimțeam acum, ca rezultat al abilităților mele sociale îmbunătățite.

— Nu e mare lucru, a continuat Dave. Am terminat pivnița de bere pentru englezul din Chelsea.

— Pivnița de bere?

— Ca o pivniță de vinuri, doar că e pentru bere.

— Sună ca un proiect convențional. Din perspectiva refrigerării, conținutul ar trebui să fie irelevant.

— Stai s-o vezi! A ieșit destul de costisitoare.

— Crezi că tipul s-ar putea să-ți conteste prețul?

— A fost o comandă ciudată, iar el e un tip ciudat. M-am gândit că voi doi, un englez și un australian, s-ar putea să vă înțelegeți mai bine. Vreau doar puțin sprijin moral. Ca individul să nu mă calce în picioare.

Dave a tăcut, iar eu am profitat de ocazie ca să reflectez. Obținusem o păsuire. Rosie crezuse probabil că solicitarea mea de „time out“ avusese drept scop răgazul să analizez consecințele anunțului ei. Pentru ea, căderea nervoasă propriu-zisă fusese invizibilă. Soția mea părea extrem de fericită că e însărcinată.

Așadar nu era obligatoriu să existe un impact imediat asupra mea. Puteam ca, în ziua următoare, să alerg până la Chelsea Market și să ascult podcasturile Scientific American din săptămâna anterioară. Puteam, de asemenea, ca împreună să revizităm expoziția specială de broaște de la Muzeul de Istorie Naturală, după care eu să pregătesc, pentru cină, niște sushi, gyoza de dovleac, supă miso și niște tempura din orice fel de pește alb recomandau angajații de la Lobster Place. Aveam să-mi folosesc „timpul liber“ pe care Rosie insista să-l programăm în weekend – și pe care, în prezent, ea îl petrecea lucrând la teză – ca să particip la întâlnirea cu clientul lui Dave. De la magazinul de decorațiuni interioare, aveam să cumpăr un dop special și o pompă pentru vidat, ca să păstrez vinul pe care, în mod normal, l-ar fi consumat Rosie, iar partea ei aveam s-o înlocuiesc cu suc.

În afara modificării privind managementul băuturilor, viața avea să rămână neschimbată. Cu excepția lui Gene, firește. Mai trebuia să gestionez și problema asta. Date fiind circumstanțele, mi se părea înțelept să amân anunțul.

Era 9:27 p.m. când am ajuns acasă, de la apartamentul lui Dave. Rosie m-a cuprins în brațe și-a început să plângă. Învățasem că e mai bine să nu încerc să interpretez acest comportament în clipa în care el apărea sau să solicit clarificări cu privire la emoția punctuală care era exprimată, deși aceste informații mi-ar fi fost utile în formularea unui răspuns. În schimb, am adoptat tactica recomandată de Claudia și am intrat în personajul lui Gregory Peck din Ferma din Arizona. Un individ puternic și tăcut. Ceea ce nu era deloc greu pentru mine.

Rosie și-a revenit rapid.

— Am pus scoicile și tot restul în cuptor după ce am închis telefonul, mi-a comunicat ea. Ar trebui să fie în regulă.

Era o afirmație neinformată, dar am concluzionat că prejudiciul nu avea să crească semnificativ dacă lăsam mâncarea încă o oră în cuptor.

Am strâns-o în brațe pe Rosie încă o dată. Simțeam o fericire euforică, o reacție umană caracteristică atunci când o amenințare groaznică e înlăturată.

Am mâncat scoicile peste o oră și șapte minute, în pijamale. Toate sarcinile programate fuseseră îndeplinite. Cu excepția anunțului privitor la Gene.