© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6448-1

ISBN PDF: 978-973-46-6449-8

ISBN print: 978-973-46-3155-2

Coperta: Radu Răileanu

Designul copertei : Radu Răileanu în colaborare cu High Contrast

Pe copertă: desen de Gheorghe Crăciun

Foto autor şi documente: Arhiva Crăciun

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Pictorului Ion Dumitriu in memoriam
şi prozatorului Mircea Horia Simionescu

Notă asupra ediţiei

Textul de faţă reproduce ediţia princeps, apărută la Editura Grinta, în 2003.

Articolele din Dosarul de receptare au apărut în presă, între 2003 şi 2007. Am ales doar un fragment din foarte amplul studiu al Ramonei Hărşan, apărut în 2012, din motive de spaţiu editorial.

Addenda cuprinde, pe lîngă fotografii şi facsimile, 2 variante de sumar pentru volumul de faţă, recuperate din computerul personal al scriitorului, precum şi textul care a însoţit publicarea în Observator cultural din 13 iulie 2004 a unei proze scurte inedite de Mircea Nedelciu, „Uriaşa şi ciudată pasăre a viselor noastre”.

Carmen Muşat

Critică, ficţiune şi confesiune

Publicarea în cadrul Seriei de autor Gheorghe Crăciun a volumului Doi într-o carte (fără a-l mai socoti pe autorul ei). Fragmente cu Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu este menită să repună în circulaţie o lucrare aproape necunoscută, în pofida originalităţii formulei sale discursive şi hermeneutice. Apărut în 2003 la Editura Grinta din Cluj, volumul a avut firave ecouri în presa culturală – 3-4 cronici şi cîteva semnalări, după cum se poate vedea din Dosarul receptării, aflat în Addenda. A contat, desigur, faptul că Editura Grinta a scos un tiraj mic şi că, neavînd difuzare naţională, exemplarele puse în vînzare nu au ajuns decît în foarte puţine locuri, nici măcar în toate redacţiile revistelor culturale. Aşa se face că unele comentarii apar mult mai tîrziu, chiar şi la cîţiva ani de la publicare.

Un alt motiv pentru această neobişnuită lipsă de reacţie a cronicarilor literari, foarte atenţi altfel la orice nou volum semnat de Gheorghe Crăciun, este şi momentul apariţiei, la scurt timp după lansarea Aisbergului poeziei moderne la Tîrgul Gaudeamus, din noiembrie 2002, şi cu aproape un an înainte de lansarea romanului Pupa russa, la Bookarest, ambele titluri beneficiind de ample comentarii şi analize în mai toate publicaţiile literare din Bucureşti şi din ţară. Mai mult decît atît, tot în 2003, apărea la Editura Cartier din Chişinău Mecanica fluidului, tipărită în 1000 de exemplare (cum apare precizat în caseta redacţională) şi reeditată acum doi ani, în Seria de autor de la Cartea Românească. De-a lungul întregului an 2003, în presa culturală şi în mediul academic s-a vorbit şi s-a scris foarte mult despre Aisbergul poeziei moderne şi despre Mecanica fluidului, cărţi care consolidau profilul prozatorului-teoretician, cărţi care şi-au făcut mai repede loc în librării. În 2004, lansările şi dezbaterile prilejuite de apariţia romanului Pupa russa la Editura Humanitas au pus în umbră volumele apărute în 2003, cronicarii literari fiind mai interesaţi de noul roman aflat pe rafturile tuturor librăriilor.

Cît despre Doi într-o carte, scriitura atipică de aici – pendulînd permanent între abordarea critică şi confesiunea transcrisă în regim ficţional – a constituit un alt motiv, probabil, pentru ezitările receptării, prea puţin pregătită, în 2003, să „digere” o formulă atît de compozită şi de nonconformistă. Scriitorul era conştient de riscurile întreprinderii sale, pe care le semnalează de altfel în argumentul ce precedă „compoziţia” (cuvîntul utilizat de Gheorghe Crăciun) aceasta. Ceea ce nu înseamnă, desigur, că originalitatea formulei nu a fost remarcată; multe observaţii de fineţe pe marginea noutăţii demersului lui Crăciun pot fi găsite în studiul amplu al Ramonei Hărşan, publicat în volumul coordonat de Andrei Bodiu şi Georgeta Moarcăs Trupul şi litera. Explorări critice în biografia şi opera lui Gheorghe Crăciun¹ (fragmente din acest studiu pot fi citite în dosarul de receptare).

„Scrisul este autobiografie şi nimic altceva decît autobiografie” – iată o consemnare din Trupul ştie mai mult de la care ar trebui să pornească, cred eu, orice demers interpretativ al operei lui Gheorghe Crăciun. Fie că vorbim despre cărţile lui de teorie literară, despre volumele de publicistică şi cele de critică literară, fie că ne oprim asupra romanelor şi (pseudo-)jurnalelor sale, este evident că fiecare rînd aşternut pe hîrtie de acest scriitor total „ascunde un adevăr autobiografic”, căci „totul trece prin simţurile mele şi prin fantezia mea care se foloseşte de fantasmele mele”². Cu atît mai mult o carte precum cea de faţă, care aduce laolaltă două figuri a căror influenţă asupra omului şi creatorului Gheorghe Crăciun a fost covîrşitoare: Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu, pe care i-a preţuit în mod deosebit şi a căror prietenie i-a marcat în mod decisiv viaţa şi opera. Varianta de sumar pentru volumul de faţă, aflată în computerul personal şi reprodusă în Addenda, indică ezitarea autorului în privinţa formulei adecvate pentru o astfel de carte: de la reunirea unor eseuri redactate între 1981 şi 2002 (anii apar indicaţi în dreptul fiecărui articol), la formula mixtă din final, care aduce laolaltă eseul, confesiunea şi ficţiunea, cu suprimarea indicaţiilor temporale, rămase doar în Nota bibliografică inclusă în Argument. Nici în privinţa titlului nu era foarte decis Gheorghe Crăciun, alternînd între „Ochiul şi aparatul de filmat” şi „Ochiul şi aparatul de fotografiat”, această din urmă versiune fiind preferată ca subtitlu pentru Prefaţa autorului, aşezată imediat după Argument. Ideea de a se include printre personajele cărţii a venit, aşadar, pe parcurs, pe măsură ce s-a cristalizat formula textuală a cărţii cu Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu – un triptic, în fond, căci atît alegerea temei, cît şi opţiunea pentru introducerea secvenţelor confesiv-ficţionale reflectă ataşamentul autorului pentru cei doi scriitori evocaţi şi comentaţi aici. Nu este lipsită de importanţă dubla dedicaţie: „Pictorului Ion Dumitriu in memoriam şi prozatorului Mircea Horia Simionescu”; asemeni volumului inedit Imagini, litere şi documente de călătorie – publicat acum în cadrul seriei de autor –, şi Doi într-o carte este un autoportret în oglinzi paralele, ca să reiau formula utilizată în cronica de întîmpinare pe care am publicat-o în Revista 22 în 2003, la scurt timp după apariţia acestei „compoziţii” (nu voi reitera aici argumentele expuse în cronica aceasta, reprodusă şi ea în Dosarul de receptare). Mircea Nedelciu, Ion Dumitriu, Radu Petrescu şi Mircea Horia Simionescu reprezintă cele patru puncte cardinale ale biografiei umane şi artistice a autorului Mecanicii fluidului, reuniţi aici, iată, ca parteneri ai unui dialog ce continuă „peste mode şi timp”. Prietenia lui Gheorghe Crăciun cu fiecare în parte şi cu toţi la un loc a avut consecinţe majore în scrisul lui, asumate şi disecate de el însuşi în repetate rînduri. Despre convergenţa dintre poetica reprezentanţilor Şcolii de la Tîrgovişte şi poetica prozatorilor optzecişti s-a vorbit şi s-a scris în repetate rînduri, cu argumente pro şi contra (mai puţine acestea, ce-i drept) dintre cele mai diverse. Crăciun însuşi a comentat cărţile lui Mircea Horia Simionescu, Costache Olăreanu şi Tudor Ţopa, unele dintre comentariile sale fiind publicate în revistele culturale de la noi, altele rămînînd în manuscris, în sumarele unor cărţi pe care le pregătea pentru tipar. Scrisorile trimise de George prietenilor săi scriitori abundă în observaţii despre cărţi şi despre particularităţile vieţii literare de la noi, el fiind mereu preocupat să contextualizeze, să facă disocieri şi conexiuni dintre cele mai surprinzătoare şi mai relevante totodată. El a recunoscut în Radu Petrescu şi în Mircea Nedelciu propria sa pasiune pentru idei şi pentru literatură, pentru componenta corporală a scrisului şi pentru „subtila vocaţie de a sesiza imediat neobişnuitul în lucrurile obişnuite”, preocuparea pentru „arhitectură şi transparenţă” (acesta este titlul unui dosar voluminos aflat în Arhiva Crăciun), ca şi luciditatea cînd ataşantă, cînd tăioasă ca instrument al analizei şi interpretării realului şi ficţionalului. Deşi de scurtă durată şi cu intermitenţe determinate de distanţa geografică, relaţia directă cu Radu Petrescu a avut intensitatea şi forţa de impact pe care le au, de regulă, doar confruntările decisive. Paginile consacrate prozatorului tîrgoviştean stau mărturie pentru reverberaţiile produse în timp de întîlnirea cu fiinţa trăitoare în lumină a lui Radu Petrescu, precum şi contactul permanent cu opera acestuia.

Fără îndoială că, pentru un scriitor ca Gheorghe Crăciun – preocupat să transcrie detaliile semnificative ale vieţii cotidiene în text –, întîlnirea cu Mircea Nedelciu în studenţie, la vîrsta la care toate orizonturile sînt deschise, a fost una destinală. Foarte diferiţi ca temperament şi ca stilistică, cei doi autori erau foarte asemănători în ceea ce priveşte voinţa şi capacitatea de a acţiona în spaţiul cultural şi de a regîndi literatura – ca practică a scrisului şi ca instituţie, deopotrivă. Tocmai de aceea, prietenia lor nu a fost doar una literară, ci şi una „de suflet”, distincţie pe care George o făcea adeseori cînd venea vorba despre prieteni. Deşi foarte deschis şi sociabil, înconjurat mai mereu de multă lume, George nu a avut prea mulţi prieteni „de suflet”, aşa cum au fost Mircea Nedelciu, Ion Dumitriu, Ioan Flora şi alţi cîţiva, evocaţi cu mare căldură în paginile lui.

Alternînd comentariile critice cu evocări de mare intensitate emoţională, ce pendulează constant între jurnal şi ficţiune, Gheorghe Crăciun reuşeşte să reconstruiască, din frînturi semnificative, portretele în mişcare ale celor doi autori, Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu. Liantul între cei doi este el însuşi, iar obsesia construcţiei – evidentă în toate cărţile lui – determină alcătuirea volumului:

Mi-am dat seama că nu pot pune aceste pagini la un loc tale quale. Simţeam nevoia să le încadrez într-o atmosferă în care ele să respire altfel decît în pagina unei reviste literare. A trebuit să construiesc totul pas cu pas, ceea ce a însemnat reducerea lungimii unor texte, eliminarea consideraţiilor parazitare, segmentarea secvenţelor evocative, rescrierea parţială a unor texte mai vechi şi adăugarea unor pasaje noi.

Crăciun inventează – şi nu e prima oară cînd sparge barierele dintre diferite tipuri de discurs – o nouă formulă textuală: o scriitură transversală, hibridă, care integrează stilistici distincte, mixînd accentele subiectiv-evocatoare cu comentariul critic argumentat, blindat teoretic şi centrat asupra textului. Recunoscînd că „nu mi s-a părut suficient să scriu doar despre cărţile şi ideile lui Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu, m-am simţit mereu atras şi de persoanele lor civile, ca şi cum acolo, în viaţa cotidiană, s-ar fi putut afla secretul operei lor”, Gheorghe Crăciun face, în fond, o opţiune teoretică majoră, elocventă pentru modul în care gîndea el raporturile dintre literatură şi biografie, dintre a scrie şi a trăi. Departe de a prelua principiile textualismului promovat de grupul Tel Quel, pentru care ceea ce contează este exclusiv textul, limbajul lipsit de legăturile sale referenţiale, Crăciun este adeptul unei poetici axate pe corporalitate şi biografie, pe detaliile existenţiale recuperate în şi prin scris. Conştient că ceea ce contează în literatură este, în fond, the human touch, coarda profundă a umanităţii din noi, George Crăciun mizează şi aici, ca pretutindeni în cărţile sale, pe „hazard şi spontaneitate”, pe memorie (afectivă) şi subiectivitate. Mizează, de fapt, pe toate acele însuşiri necesare scriitorului şi nu neapărat criticului sau teoreticianului literar, dovedind că, dincolo de ceea ce ne-am obişnuit să credem despre misiunea fiecăruia dintre ei – scriitor, critic, teoretician –, ceea ce este comun tuturor este tocmai pasiunea pentru literatură. Şi tot el formulează memorabil „regula secretă” a acestei cărţi singulare în cultura noastră: „cîtă critică, tot atîta confesiune şi prietenie”. Pentru Gheorghe Crăciun, aceasta este definiţia laconică, dar elocventă, a tipului de scriitură brevetat de el. Categoric, modul lui de a scrie despre un autor presupune o prealabilă cunoaştere a tuturor cărţilor acestuia, precum şi o îndelungă familiarizare cu persoana civilă, care nu este, nu are cum să fie, doar o „fiinţă de hîrtie”, ci un om cu biografie, cu preocupări şi dorinţe punctuale, cu bucurii, tristeţi şi probleme cotidiene. Doi într-o carte este cu atît mai interesantă ca formulă textuală, cu cît autorul face aici joncţiunea între demersul critico-teoretic de inspiraţie livrescă şi stilistica ficţiunii evocatoare, care permite ca sincopele memoriei să fie compensate de exerciţii de imaginaţie. Aşa se face că secvențe precum „În căutarea scrisului încet” şi „Formula lui Orlando” să-şi afle aici locul firesc, cu aceeaşi îndreptăţire cu care ar putea intra în componenţa unui volum de proze scurte, a unui roman sau a unui jurnal precum Trupul ştie mai mult – situație frecventă, de altfel, în cazul unora dintre volumele inedite aflate în Arhiva Crăciun, în cuprinsul cărora poate fi regăsit același text, reluat în contexte diferite. Scrutînd cu atenție sensurile operelor literare ce aparțin lui Radu Petrescu și Mircea Nedelciu, privirea empatică a hermeneutului-scriitor îi transformă pe cei doi autori în personaje literare fascinante, cu aceeași intuiție și înțelegere cu care îi abordează pe eroii din prozele lor. Originalitatea scriiturii lui Crăciun îşi are sursa şi în această încercare de a pune pe acelaşi plan viaţa trăită şi viaţa imaginată, ignorînd programatic diferenţa de nivel ontologic dintre (auto)biografie şi ficţiune. Căci vorbind despre alţii, Crăciun vorbeşte, cînd direct, cînd indirect, şi despre sine, despre el în raport cu Radu Petrescu şi cu Mircea Nedelciu, dar şi despre el în raport cu el însuşi, cu propriile lui teme şi preocupări. Perspectiva din care citeşte cărţile celor doi scriitori convocaţi aici este, permanent, una interioară, „grundul somatic al scrisului său” fiind adînc impregnat în substanţa demersului interpretativ.

În scrisoarea inedită către Radu Petrescu, pe care am inclus-o în Addenda, George vorbeşte despre frămîntările legate de nevoia de a găsi „logica interioară” a primei sale cărţi, Acte originale/Copii legalizate. La urma urmelor, aceasta este, pentru un autor, proba de foc: efortul de a imprima demersului său coerenţă şi unitate, efort constant de la o carte la alta. Este nevoia de arhitectură, de construcţie amplă, în care raportul între ansamblu şi fiecare detaliu în parte să fie unul nu doar funcţional, ci şi plăcut ochiului avid de armonie. Iar modul în care Gheorghe Crăciun a trecut, în realizarea acestei cărţi, de la intenţia de a aduce laolaltă o serie de eseuri şi articole scrise de-a lungul timpului, la structura de triptic armonic de aici, în care părţile „se-ngînă şi-şi răspund” în deplină coerenţă, dovedeşte o dată în plus vocaţia irepresibilă de prozator a autorului.

Carmen Muşat

1. Volumul reuneşte lucrările celor prezenţi la Conferinţa Naţională Gheorghe Crăciun – viaţa şi opera, organizată de Universitatea Transilvania din Braşov în iulie 2012, apărut în acelaşi an la Editura Casa Cărţii de Ştiinţă din Cluj-Napoca.

2. Trupul ştie mai mult. Fals jurnal la Pupa russa (1993-2000). Piteşti: Paralela 45, 2006, p. 166.

Doi sau trei într-o carte? Un argument

Paginile acestei cărţi îi vor surprinde probabil pe aceia care înţeleg critica literară ca pe o operaţie chirurgicală, la rece, în care confesiunea sau evocarea nu-şi au rostul. Ceea ce urmează nu este însă o carte de critică în sensul obişnuit al cuvîntului. E mai degrabă o declaraţie post mortem de prietenie faţă de doi scriitori pe care i-am cunoscut îndeaproape şi la care am ţinut enorm de mult. De cîte ori am scris despre cărţile lor, m-am simţit cuprins de o inexplicabilă tulburare interioară, gata să spulbere ritualul sec al interpretării. Am acceptat acest ritual de nevoie, incomodat de costumul prea strîmt pe care îl îmbrăcasem, fără a-mi cenzura pornirile confesive. Un sentiment difuz de duplicitate a rămas în mine şi acum. De unde „compoziţia” de faţă.

Am simţit tot mai acut nevoia acestei cărţi mai ales după dispariţia lui Mircea Nedelciu, de care m-au legat timp de 30 de ani o afecţiune sufletească şi o solidaritate intelectuală ce pot explica în bună măsură şi devenirea mea ca scriitor. Cu Mircea am fost coleg de facultate şi de generaţie literară. Ne-am format în aceeaşi atmosferă a unei noi sensibilităţi şi am apărat împreună aceleaşi teritorii de convingeri şi idei. Pe Radu Petrescu l-am cunoscut tîrziu – deşi, într-un fel, la vreme! – şi n-am apucat să mă bucur decît puţin timp de prietenia lui. A plecat dintre noi pe neaşteptate şi dispariţia lui m-a făcut să descopăr tot mai mult, odată cu trecerea anilor, cît de profundă a fost afinitatea mea pentru cărţile lui şi pentru felul lui de a fi ca om şi scriitor.

Dacă ar fi să recapitulez aici elementele importante care au contribuit la formarea mea intelectuală, atunci ar trebui să spun că Mircea a stimulat în mine pofta de a trăi liber şi de a mă dărui în cît mai multe experienţe ale vieţii, deschiderea atenţiei spre cotidian şi mobilitatea privirii şi a auzului. De la Radu Petrescu am învăţat, în schimb, detaşarea de lucruri şi avantajele interioare ale stărilor contemplative, regulile construcţiei lucide, fără risipă de cuvinte, şi faptul că literatura e un uriaş organism irigat de sînge propriu.

Radu Petrescu, alături de Mircea Horia Simionescu, Costache Olăreanu şi Tudor Ţopa au însemnat teribil de mult pentru generaţia noastră. Fiecare în parte ne-a deschis ochii pentru ceva, ne-a demonstrat pe viu cît de complicată e structura intimă a unui scriitor adevărat. „Tîrgoviştenii” ne-au arătat că nu sîntem singuri, ne-au învăţat să avem răbdare, ne-au pus prin cărţile lor în faţa unei literaturi subtile şi dificile, de o mare exigenţă literară. Prietenia şi dialogul cu ei au fost pentru noi esenţiale, şi asta într-o perioadă în care literatura română se schimbase de ceva vreme la faţă, îşi primenise hainele, înlocuise vechile piese de mobilier şi proastele obiceiuri ale casei, pentru ca apoi să încuie uşile, pregătită de o lungă sărbătorire a victoriei.

Tîrgoviştenii s-au aflat şi ei, încă de la începuturi, în faţa unor uşi încuiate. Nu făceau parte din noua ecuaţie a noii puteri literare. Au reuşit, totuşi, să întredeschidă puţin aceste uşi şi le-au lăsat în urma lor întredeschise. Trecînd printr-o astfel de intrare pe jumătate blocată, în 1979 a debutat Mircea Nedelciu. În siajul lui au venit din ce în ce mai mulţi scriitori tineri şi, în cele din urmă, în plin delir naţional-comunist, uşile literaturii române au fost date de perete. Cînd în 1982 Radu Petrescu murea la 55 de ani, peisajul literar românesc începea să se schimbe cu mare rapiditate. Poate nu în sensul dorit de autorul tîrgoviştean, însă oricum pe nişte coordonate cu mult mai flexibile, ce făcea imposibilă revenirea la o literatură exclusiv ideologizată. În bine sau în rău, dar ideologizată.

Puţini erau pe atunci autorii de oarecare notorietate ce refuzau cu orice mijloc ideologizarea (realismul şi temele sociale mari în proză, metafizica fiinţei mioritice şi expresionismul orfic-abstract în poezie), preocupaţi să caute în scrisul lor noi forme şi noi spaţii de investigaţie, cu un pronunţat caracter individual. Unul dintre aceştia era – alături de Norman Manea, Emil Brumaru, Livius Ciocârlie, Şerban Foarţă, scriitori pe care Radu Petrescu îi preţuia mult – Mircea Nedelciu, un tînăr prozator abia intrat în scenă în care toată lumea s-a grăbit să vadă imediat un lider al generaţiei sale, fără să ia prea bine seama la adevăratele ţinte ale literaturii lui, indiscutabil subversivă pentru poeticile şi comandamentele estetice ale timpului.

În ce mă priveşte, nu mă număram în nici un fel printre combataţii de prim-plan ai acelor ani. Nu publicasem încă nici o carte. Eram, cum s-ar spune, un neintegrat. Urmăream totul cu mare atenţie şi încercam să înţeleg ce se întîmplă mai ales în spaţiul prozei. Începînd cu 1981, mi s-a oferit ocazia de a scrie în două-trei reviste de provincie. Am început să compun, cu precauţiile de rigoare, articole şi mici eseuri despre cărţile şi ideile care mă atrăgeau. Primele mele texte de acest gen sînt, printre altele, comentarii ale ideilor găsite în cărţile lui Mircea Nedelciu şi Radu Petrescu, la care subscriam printre rînduri.

Scriind despre cei doi, m-am trezit în postura de a susţine cauza unei anume literaturi, care avea nevoie de propriile sale argumente critice. Însă îmi lipseau exerciţiul eseistic, experienţa comentariului concentrat, ştiinţa de a formula cu toată claritatea chestiunile care-mi reţineau atenţia. Îmi căutam un stil, mă chinuiam să prind esenţialul şi niciodată ceea ce aveam de spus nu mi se părea suficient de bine scris. Aşa că în timp, pe măsură ce apăreau alte şi alte cărţi ale acestor doi autori, şi înclinaţia mea critică se personaliza, obligîndu-mă la reveniri în care dezvoltam mai vechi intuiţii.

După 1990, cînd exprimarea opiniei libere nu mai era o problemă şi spaţiile publicistice se înmulţiseră, am continuat să urmăresc noile lor cărţi (avînd în cazul lui Radu Petrescu statutul de opere postume) cu aceeaşi solidară fervoare. M-a bucurat de fiecare dată să constat că am în faţă doi prozatori de o mare coerenţă a demersului propriu, trăindu-şi cu toată responsabilitatea rolul asumat de la început. Nu mi s-a părut însă suficient să scriu doar despre cărţile şi ideile lui Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu, m-am simţit mereu atras şi de persoanele lor civile, ca şi cum acolo, în viaţa cotidiană, s-ar fi putut afla secretul operei lor.

Aşa s-a născut cartea de faţă, din reunirea unor pagini scrise în timp. Mi-am dat seama că nu pot pune aceste pagini la un loc tale quale. Simţeam nevoia să le creez o atmosferă în care ele să respire altfel decît în pagina unei reviste literare. A trebuit să construiesc totul pas cu pas, ceea ce a însemnat reducerea lungimii unor texte, eliminarea consideraţiilor parazitare, segmentarea secvenţelor evocative, rescrierea parţială a unor texte mai vechi şi adăugarea unor pasaje noi. În ce priveşte articolele de pînă în 1990, ele au fost reproduse în spiritul lor de atunci, modificările constînd în general în eliminarea unor secvenţe tautologice şi în scurtarea unor fraze ce îngreunau lectura. De altfel, cei interesaţi de comparaţii şi confruntări au la dispoziţie lista textelor mele care au stat la baza alcătuirii acestei cărţi¹.

Descopăr cu regret faptul că această listă nu cuprinde comentarii la toate cărţile celor doi autori. E adevărat, n-am avut niciodată instincte de critic literar. De fiecare dată m-au interesat mai mult ideile decît cărţile în sine. Aşa se explică şi prezenţa în acest volum a două-trei texte mai generale (despre „Şcoala de la Tîrgovişte” şi despre generaţia ’80) pe fundalul cărora scrisul lui Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu îşi găseşte o şi mai precisă motivaţie.

Nu mi-am propus să fac din cartea de faţă o cercetare exhaustivă. Tocmai o atare ambiţie ar fi contrazis specificul ei, întemeiat în mare parte pe hazard şi spontaneitate. Poate că regula secretă a acestor pagini e următoarea: cîtă critică, tot atîta confesiune şi prietenie. N-am ocolit în nici un fel subiectivitatea în aprecierile mele. Între răceala intervenţiilor critice şi tonul cald al secvenţelor evocative nu cred să existe vreo contradicţie. Într-un fel e normal: dincolo de condiţia lor de scriitori, Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu au fost oameni obişnuiţi pe care îi puteai întîlni pe stradă. Biografia mea a venit deseori în atingere cu biografia lor, chiar şi atunci cînd ei nu mai existau. Umbrele lor m-au însoţit ca scriitor nu de puţine ori, în momentele de graţie sau de total abandon. Poate de aceea cartea de faţă conţine şi două secvenţe, deloc scutite de un soi de transă a notaţiei din memorie, care sînt mai apropiate de proză decît simpla reconstituire biografică.

Lucrînd la această construcţie, în care eu însumi am devenit un soi de personaj proustian, mi s-a întîmplat să mă întorc în tăcere, cu ochii înfipţi orbeşte în monitorul computerului, la anii cînd eram încă un scriitor fără cărţi şi la derutele mele din acea perioadă, cînd am avut şansa de a-l cunoaşte pe Radu Petrescu. M-a încercat de fiecare dată un frison de emoţie. Acel timp mi-a rămas depozitat în memorie, învăluit într-o inexplicabilă anxietate. Încă îmi lepădam pieile. Ştiu că apoi m-am trezit prins într-o aventură, nici astăzi încheiată, pornită în căutarea scrisului încet.

Regăsesc ceva din această încetineală visată şi în ceea ce am scris într-o noapte pe masa unui local din Gara de Nord, la un an de la moartea lui Mircea Nedelciu. Fotografia zilei pe care încercam s-o recompun acolo m-a obligat la incursiuni în zona sensibilităţilor mele organice de copil care resimţea lumea ca pe o putere insuportabilă. Ţin minte că, fără să-mi dau prea bine seama ce fac, am scos agenda din eterna mea geantă neagră de umăr şi am scris totul cu mare plăcere, ca pe o eliberare, mai ales că zgomotele şi rumoarea acestei uriaşe hale care este Gara de Nord din Bucureşti mă înfăşurau în pelicula lor protectoare ca un text nesfîrşit, cu o fonetică ininteligibilă.

Bucureşti, martie 2003

1. Despre RADU PETRESCU – 1. „Despre «deja văzut» într-un roman deja întrevăzut”, Opinia studenţească, nr. 4, l982, reluat în vol. În căutarea referinţei, Editura Paralela 45, 1998. 2. „Proza – lectură cu ocheanul întors”, Astra, nr. 6, l982. 3. „Meteorologia lecturii sau miza pe abis”, Astra, nr. 4, l983, reluat în lucr. cit., ed. cit. 4. „Tradiţia naraţiunii simultane”, Vatra, nr. 9, l988. 5. „Prin ocheanul întors” (I, II), Dialog, nr. 137, l39, 1990, reluat în Ioan Ilieş, Posteritatea lui Radu Petrescu, Editura Tipomur, 1993 şi în lucr. cit., ed. cit. 6. 4 februarie 1982, Contrapunct, nr. 22, 1992. 7. „Şcoala ludică şi arcanele autenticităţii”, Calende, nr. 11-12 , 1993, reluat în lucr. cit., ed. cit. 8. „Îmblînzirea lumii prin scris”, Familia, nr. 7-8, 1999. 9. „Un catalog cu litere de Plumb”, Observator cultural, nr. 9, 2000. 10. „Privirea care scrie”, prefaţă la vol. Radu Petrescu – Locul revelaţiei, Editura Paralela 45, 2000. 11. „A privi şi a citi, a vedea şi a scrie”, Observator cultural, nr. 40, 2000. 12. „Mică programă editorială pentru Radu Petrescu şi «Şcoala de la Tîrgovişte»”, Observator cultural, nr. 95-96, 2001. 13. „În biblioteca lui Radu Petrescu”, Observator cultural, nr. 136, 2002. 14. „Ochiul şi aparatul de fotografiat”, Observator cultural, nr. 156, 2003.

     Despre MIRCEA NEDELCIU – 1. „Realitate şi izomorfism textual”, Braşovul literar şi artistic, nr. 2, 1981, reluat în vol. Cu garda deschisă, Editura Institutul European, 1997. 2. „Arhipelagul ’70 -’80 şi noul flux”, Astra, nr. 8, l982, reluat în vol. Competiţia continuă. Generaţia ’80 în texte teoretice, Editura Vlasie, 1994; ediţia a II-a Editura Paralela 45, 1999. 3. „Generaţia ’80: Mircea Nedelciu”, Astra, nr. 10, l983. 4. „O generaţie incomodă”, prefaţă la Competiţia continuă. Generaţia ’80 în texte teoretice, ed. cit. 5. „Bulgărul şi avalanşa”, Dilema, nr. 365, 2000. 6. „Radiografie”, Sinteze, nr. 19-20, 1997. 7. „Cuceritorul”, 22, nr. 29, 1999. 8. „Video-clipele prozei”, Vineri (supliment Dilema), nr. 24, oct. 1999. 9. „Un outsider al literarului”, Observator cultural, nr. 3, 2000. 10. Formula lui Orlando, „Euphorion”, nr. 1-2, 2000. 11. Meteorologie, arheologie şi presiune subacvatică, Observator cultural, nr. 51, 2001. 12. „Companie cu Mircea Nedelciu”, Dilema, nr. 414, 2000 13. „Fotografii cu Mircea”, Observator cultural, nr 20, 2000. 14. „Scriitorul şi antrenorul de copii”, Observator cultural, nr. 125, 2002. 15. „Mircea Nedelciu şi curtea interioară a literaturii”, Observator cultural, nr. 141, 2002.

Prefaţă
sau
Ochiul şi aparatul de fotografiat

Nu l-am văzut niciodată pe Radu Petrescu cu un aparat de fotografiat în mînă. Nu l-am văzut niciodată pe Mircea Nedelciu privind contemplativ ceva, un peisaj sau o femeie. Ştiu însă că lui Radu Petrescu îi plăceau fotografiile. Cadrele care-l înfăţişează pe el ca personaj distinct nu sînt puţine. Deşi, cum mi s-a spus, de cîte ori era fotografiat fizionomia lui se modifica. Eu însumi am avut această impresie, într-o după-amiază de vară soldată cu un singur portret mai reuşit, pe o bancă din parcul Ioanid. Mie însă îmi plac şi pozele crispate, colţuroase, învăluite într-o atmosferă de aşteptare gravă, în care Radu Petrescu se oferă obiectivului într-o atitudine ce pare să sfideze tocmai ideea de fotografie.

Nu l-am văzut niciodată pe Mircea Nedelciu desenînd, mîzgălind hîrtii, jucîndu-se cu pixul pe vreo coală albă. Însă de cîte ori avea la dispoziţie un aparat de fotografiat, prietenul meu se dădea în vînt după instantanee şi cadre neobişnuite. Faptul îl încînta peste măsură, nu stătea o clipă, se agita cu aparatul la ochi ca un fotoreporter de la un mare cotidian. Cînd am văzut prima dată o fotografie făcută de Mircea, înfăţişînd intrarea unui cimitir acoperit de zăpadă, am rămas oarecum descumpănit. Imaginea propunea un cadru metafizic bine studiat, ce nu părea să fie creaţia colegului meu de grupă de la filologia bucureşteană a anilor ’70.

Dar ce ştiam eu despre Mircea atunci? Îi citisem cîteva proze teribiliste şi naive (asta a fost prima impresie), fusesem cu el pe munte, chiuleam împreună de la aceleaşi cursuri insipide, făceam parte din acelaşi cenaclu şi din acelaşi cineclub studenţesc (unde am „produs” fiecare cel puţin un film de 5-7 minute) şi iubeam aceeaşi muzică, rock-ul energic al anilor flower power. Mă apropiase de Mircea şi faptul că nici el nu credea în literatura română care se constituia atunci sub ochii noştri şi căuta în cărţile pe care le citea (Vargas Llosa, Dos Passos, Salinger) şi autenticitatea vieţii şi insolitul unor noi tehnici literare. Nu mi-aduc aminte să fi vorbit cu el în mod special despre prozatorii români cu care eram contemporani. Pe atunci noi vorbeam mult mai des despre Marcuse şi Althusser, Wittgenstein şi McLuhan. Sînt însă convins că îi plăcea Marin Preda, altfel n-ar fi citat cu atîta satisfacţie, în diferite situaţii de viaţă care se potriveau cu literatura, replici sau aprecieri moromeţiene.

Cu Radu Petrescu a fost însă altceva. Descopeream cu surprindere cum, în faţa cărţilor acestui scriitor, gustul lui Mircea pentru metafizică şi atmosferă devenea iarăşi vizibil. Dar a trebuit mai întîi ca Radu Petrescu să-l descopere pe autorul Aventurilor într-o curte interioară şi să se arate bucuros să-l cunoască. Faţă de grupul de prieteni bucureşteni cu care am continuat să mă văd şi după terminarea facultăţii, cunoştinţa şi întîlnirile mele cu autorul Ocheanului întors au păstrat la început un aer de clandestinitate. Mi se părea că între mediul nostru nonconformist, înecat în cafele, tutun, certuri pe chestiuni estetice şi nesfîrşite discuţii despre tot felul de lucruri, din care nu lipseau poantele, farsele şi hohotele de rîs, şi mediul auster al casei lui Radu Petrescu e o diferenţă enormă. Veneam de la Braşov la Bucureşti să mă întîlnesc cu Mircea şi cu Gheorghe Iova în primul rînd, dar şi ca să iau pulsul prozei care se scria la cenaclul Junimea. Nu scăpam niciodată prilejul de a trece şi pe strada Pitar Moş pentru a-l vedea pe Radu Petrescu, însă păstram discreţia acestor întîlniri. Mi-era probabil teamă să nu fiu ridiculizat, considerat un ins îmbătrînit prea devreme.

Apariţia Aventurilor într-o curte interioară (1979) m-a bucurat enorm. Întorceam cartea pe toate feţele, o răsfoiam, eram atît de surescitat, că abia reuşeam să citesc cursiv o pagină sau două. Mi se părea o mare victorie a grupului nostru şi aşa i-am şi prezentat lui Radu Petrescu această carte, ca pe o mare realizare a prozatorilor tineri. Vorbisem mult cu el despre ce vrem noi să facem, cred că foloseam cu mare frecvenţă cuvîntul „experiment”, încercam să-i explic de ce credem noi în cotidian şi semiotică, în limbaj şi experienţa directă şi probabil că nu eram foarte atent la observaţiile şi exemplele lui Radu Petrescu, care-mi puneau adesea sub semnul întrebării unele afirmaţii. Începusem deja să-i cunosc scrisul, iar interesul lui pentru literatura clasică mi se părea un capriciu. Nu prea vedeam legătura între aceste lecturi şi scrisul său care nu semăna deloc cu proza românească a momentului. Dar faptul că se arăta sincer interesat de ceea ce-i spuneam despre prozatorii de la cenaclul Junimea îmi dădea curaj.

Eram, totuşi, prea puţin convins că Radu Petrescu va găsi timp pentru cartea lui Mircea. Din corespondenţa care deja se înfiripase între noi ştiam că e într-o teribilă criză de timp, că nu-i ajunge timpul nici pentru propriile lui proiecte. Deşi în secret ajunsesem să mă întreb: ce făcea toată ziua Radu Petrescu? Scria? Numele lui era prea puţin prezent în revistele literare ale zilei. În camera sa de lucru nu vedeai în nici un fel semnele unei munci laborioase. Mă aflam cumva în faţa unei naturi bacoviene? Dar am trecut repede peste această întrebare. Mi se părea caraghioasă. Mult mai tîrziu, după dispariţia prozatorului, reluîndu-i jurnalele, mi-am dat seama de faptul că Radu Petrescu pierdea mult timp cu… exerciţiile de privire. Altfel ar fi şi greu de explicat precizia cu care sînt prezentate în cărţile sale străzi, case, fizionomii, cadre meteorologice.

Cred că viaţa contemplativă era pentru Radu Petrescu la fel de importantă ca şi scrisul. N-avea nevoie de aparat de fotografiat, îi ajungea propria-i privire şi ştiinţa lui foarte personală de a studia lucrurile de aproape, ca printr-un ochean. Cîte ceva despre simţul detaliului şi despre felul în care poate fi dezvoltată această calitate ştiam şi eu. Credeam însă că ochiul nu e de ajuns, că prelungirile lui tehnice sînt pentru o astfel de educaţie obligatorii. Nici Mircea Nedelciu nu se ocupa cu fotografia din pură pasiune pentru înregistrarea vizualului. Ştiam că fotografia e pentru el un adjuvant, că decupajul fotografic îl ajută foarte mult să scrie fără a se supune retoricilor cunoscute ale prozei, schimbînd perspectivele relatării şi permiţîndu-i să prindă cadrele de viaţă imediată în insolitul lor.

Revin la momentul apariţiei Aventurilor într-o curte interioară. La următoarea mea vizită pe strada Pitar Moş surpriza a fost să descopăr că Radu Petrescu citise cartea lui Mircea şi o aşezase pe raftul bibliotecii lîngă romanul Interior al lui Constantin Fântâneru. Era un autor de care nu auzisem aproape nimic pînă atunci, unul dintre „minorii” noştri interbelici cum aveam să constat mai tîrziu. Deosebit de interesant, un autenticist cu predispoziţie spre investigaţia relaţiei subiectiv-obiectiv în manieră existenţialistă, dar şi un maestru al notaţiei propoziţionale. Tehnic vorbind, mai aproape de Gheorghe Iova decît de Mircea Nedelciu. Cred însă că în stabilirea acestei relaţii de vecinătate Radu Petrescu avusese în vedere şi altceva: acea nelinişte a singurătăţii şi acel sentiment al inaderenţei la lucruri, pe care le sesizasem şi eu cu amară familiaritate (ca unul care cunoştea bine, din proprie experienţă, viaţa de internat) în cîteva proze din volumul de debut al prietenului meu.

Apoi lucrurile au evoluat repede spre o apropiere reală a celor doi prozatori. De multe ori îl vizitam pe Radu Petrescu în trei, împreună cu pictorul Ion Dumitriu, şi atunci discuţiile noastre căpătau o turnură mai generală. Însă faptul că Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu se simpatizau fără rezerve putea părea destul de paradoxal. Afinităţile dintre ei erau destul de vagi, temperamentele lor erau diferite. Cine le cunoaşte cărţile ştie că scrisul lor nu vorbeşte nici o clipă despre aceeaşi realitate. Felul în care ei îşi concep personajele nu seamănă. Percepţia naturii e în fiecare caz specifică. Dialogurile eroilor sînt fireşti şi consistente, dar cîtă deosebire la cei doi în felul de a folosi aceeaşi limbă română!

La Mircea Nedelciu e vizibil interesul pentru procedeele de bas étage şi pentru înregistrarea nudă a faptelor. Proza lui mizează pe instantaneu şi rapiditate. Nu evită neglijenţele, ba uneori chiar le afişează la modul şmecheresc simpatic. Obsesia totalităţii concentrice sau liniare, specifică marilor constructori de proză, este la Mircea Nedelciu absentă. Lui îi plac mişcările caleidoscopului, sclipirile poliedrice ale imaginilor, rezultatele prelucrate tehnic prin mărire, micşorare, transfocare, stop-cadru. Metafizica scrisului său pare în exclusivitate una cotidianistă şi ea rămîne astfel chiar şi în faţa unui real distorsionat cum este acela cu care ia contact personajul principal din romanul Tratament fabulatoriu. Omul din proza lui Mircea Nedelciu e individul anilor ’70-’80 din România regimului comunist, aşa numitul om nou. Cunoaşterea şi descifrarea mecanismelor interioare şi colective care intră în alcătuirea conştiinţei şi orizontului de viaţă ale acestui tip social e în proza acestui autor fundamentală. Şi ceea ce descoperă el în imediata lui apropiere e o polifonie de limbaje şi psihologii care sporeşte şi mai mult misterul unei lumi considerate simple, cenuşii, lipsite de valori adevărate.

Radu Petrescu, în schimb, urmăreşte în cărţile sale de ficţiune consubstanţialitatea omului cu cosmosul, un fel de metafizică generică, desfăşurată în trepte, de la planurile inferioare la cele superioare ale existenţei. Scrisul său se încarcă astfel de un anume caracter oracular, fiind rezultatul lucid al efectelor acumulate. Scenele, stările, contextele sînt bine cîntărite şi construite cu încetineală, într-un fel de somnambulism al continuităţii prin juxtapunere.

Văzul există aici doar în calitatea lui de privire şi privirea aceasta e insistentă, pătrunzătoare, decisă, păstrîndu-şi mereu o notă de ingenuitate. Panoramarea vizuală a lucrurilor nu urmăreşte descoperirea unui drum care să le releveze frumuseţea. În spatele lucrurilor stau Ideile, tiparele, conceptele lor. Iată o atitudine bine ranforsată cultural, în care privirea educată de studiul lucrărilor marilor pictori ştie să sesizeze separaţia planurilor fizice, aerul dintre lucruri, detaşarea obiectului pe fundal sau transformarea sa cromatică în funcţie de unghiul de incidenţă al luminii. O atare situare în raport cu lumea obligă nu doar la o administrare severă a percepţiei, ci şi la o anume caligrafie, la o relaţie tactilă cu pagina scrisă proprie mai degrabă desenatorului.

La nivel de manuscris, literele lui Radu Petrescu sînt nu doar suporturi grafice ale gîndirii, ci şi semne plastice repetate cu mici variaţii, ca în arta serială. Pagina înţesată de litere devine imaginea metaforică a densităţii lumii materiale. Aspectul imediat fizic al scrisului denotă o artă migăloasă de scrib şi o mînă bine exersată tehnic. Radu Petrescu scria încet, avînd tot timpul în minte coordonatele estetice ale paginii, pe care nu apar doar litere şi cuvinte, ci şi ştersături, corecturi, fragmente lipite de text, toate acestea înscriindu-se vrînd-nevrînd într-un spaţiu independent, cu justificare plastică.

Contrastul dintre scrisul lui Radu Petrescu şi scrisul lui Mircea Nedelciu e izbitor. În cel de-al doilea caz rămîi surprins de neglijenţa şi uşurinţa aşternerii literelor pe hîrtie. De la distanţă, ca simplă imagine vizuală, pagina manuscrisă a lui Mircea Nedelciu îţi arată un nu ştiu ce aerian, inconsistent, provizoriu. Desfăşurarea rapidă a scrisului te face însă atent că ai intrat în contact cu un flux mental de mare energie, fără opriri şi fără ezitări. Literele sînt nişte simple vehicule, propoziţiile se articulează clar şi sigur, deşi grafia lor îţi dă o cu totul altă senzaţie. Cred că lui Mircea Nedelciu nu i se potrivea deloc scrisul de mînă. Mult mai aproape de natura lui „rece” era maşina de scris, cu ţăcănitul ei implacabil, monoton, impersonal, atrăgînd atenţia asupra duratei externe a scrisului. Şi – de ce nu – permiţîndu-ţi şi să te joci cu dispunerea aleatorie a literelor pe tastatură. Ştim că într-una dintre prozele sale Mircea Nedelciu valorifică pînă şi această posibilitate.

Ceea ce n-ar fi făcut în ruptul capului Radu Petrescu, refractar la ideea de a-şi dactilografia singur textele. La fel, chiar şi atunci cînd fotografiază sau se lasă fotografiat, autorul lui Matei Iliescu acceptă aceste operaţii nu pentru specificul lor estetic de natură vizuală, ci ca pe nişte posibilităţi imperfecte de a colecţiona semne ale trăitului şi repere pentru memorie.

Proza lui Radu Petrescu e saturată de descrieri. Descrierea se constituie în cazul său într-un element de narativitate. Dar ea se bazează întotdeauna pe o transgresare a vizualului, prin dilatarea componentei optice către zonele tactilului şi ale senzaţiei haptice. Se află concentrată aici o ştiinţă a reprezentării care vine din pictură şi nu din fotografie şi film. Ca şi pictorul, Radu Petrescu lucrează cu pasta cuvintelor, cu materialitatea lor, cînd rugoasă, cînd catifelată, cu valorile lor coloristice, stinse sau strălucitoare. Legile perspectivei îi sînt bine cunoscute, iar scrierea în transparenţă pe care o practică cu atîta convingere e similară raportului de suprapunere dintre geometria unui tablou şi subiectul său.

În ce-l priveşte pe Mircea Nedelciu, la care desfăşurarea discursului narativ se confundă adesea cu derularea unei pelicule de film, interesul pentru pictură e ca şi absent. Vreau să zic că pictura nu-i influenţează percepţia de scriitor, deşi altfel el este un foarte atent interpret al fenomenelor din spaţiul artelor plastice. A scris pagini de neuitat despre pictura lui Ion Dumitriu, marele său prieten. A fost poate cel mai fidel vizitator al atelierului pictorului, unde i-a plăcut să descopere o lume compusă din serii de semne ce conservă în substanţa lor iconică valorile existenţei rurale, puse în evidenţă de o tehnică a decupajului care îl preocupa şi pe el ca prozator. Trezit destul de tîrziu, spre sfîrşitul anilor ’70, în aceeaşi perioadă a cunoştinţei cu Radu Petrescu, interesul lui Mircea pentru pictură a îmbrăcat mai degrabă un aspect teoretic, cu deschidere spre acele repere antropo-sociologice fundamentale pe care le integrează şi proza sa. Nu-i plăcea speculaţia de idei cu iz transcendent, nu suporta nici realismul terre à terre, era un fascinat al obişnuitului, obsedat de necesitatea găsirii unor modalităţi epice care să facă din lumea reală un teritoriu de o pregnantă irealitate.

M-am întrebat de multe ori în ce măsură se poate paria pe reprezentările noastre ca pe o expresie a unei simţiri ce nu şi-a pierdut inocenţa perceptivă. Putem vorbi, în cazul pictorului şi al prozatorului, despre o privire aprioric neutră în care se dizolvă un tip particular de sensibilitate şi atît? Sau lucrurile sînt cu mult mai complicate şi greu de explicat? Artele vizuale şi literatura deopotrivă arată că privitul e o ştiinţă cu atît mai inefabilă, cu cît ea e mai încărcată de experienţă culturală.

Trecerea de la imaginea picturală la imaginea fotografică şi mai departe la cinematografie a provocat, cum se ştie, un adevărat cutremur în spaţiul reprezentării, cu unde de energie difuzate imediat şi în planul scrisului. În jurnalele sale Radu Petrescu nu notează aproape nimic despre filme văzute, ca şi cum această artă nici n-ar exista. În schimb, descrierile sale de compoziţii picturale au ceva din lentoarea şi insistenţa maniacală a unei camere de filmat plimbată detectivistic peste lucruri, în căutarea componentei lor simbolice, infrastructurale. Pentru Mircea Nedelciu privirea filmică e idealul unui nou tip de construcţie epică, avînd efecte imediate în planul receptării. Am discutat de nenumărate ori cu el, încă din studenţie, despre filmele lui Antonioni, Vajda, Tarkovski, Zanussi, Fellini, Lucian Pintilie. Era în stare să-ţi „povestească” decupaje, simetria unor cadre, mişcări ale aparatului de filmat, unghiuri de mare relevanţă, configuraţii vizuale surprinzătoare. Cred că ar fi fost un foarte bun regizor sau operator de film, aşa cum şi Radu Petrescu ar fi putut deveni – desenele şi acuarelele rămase de la el ne-o dovedesc – un pictor de excepţie.

RACURSIURI CU RADU PETRESCU

RĂSFOIESC CAIETE cu însemnări de pe vremea primelor mele proze din volumul Acte originale / Copii legalizate. O inutilă pierdere de vreme. Cronologia acestor false jurnale e nesistematică şi capricioasă, cu lungi perioade de abandon. Aspectul lor personal şi teoretic e atît de marcat, încît evenimentele biografice exterioare lipsesc cu totul. Degeaba zăbovesc asupra paginilor. Nici o notiţă utilă.

Cum am putut să uit ziua în care l-am văzut pentru prima dată pe Radu Petrescu? Lipsit de orice urmă scrisă, mi-e imposibil să reconstitui împrejurările exacte ale cunoştinţei noastre. Faptul îmi pare greu explicabil. Îmi lipseşte oare un stimul, o „madlenă” proustiană? Amnezia aceasta (care se prelungeşte zile în şir şi mă împiedică să încep prezentele rînduri) înseamnă inhibiţie, nelinişte, ba chiar şi un sentiment de jenă, o uşoară ruşine.

Cu ani în urmă am discutat cu un cunoscut care îmi spunea că după o întîlnire cu Constantin Noica a fugit repede acasă să-şi noteze totul: ce l-a întrebat filosoful, ce sfaturi i-a dat, cum era îmbrăcat în ziua aceea, gesturile lui, timbrul vocii, intonaţia. Pe drum îl încolţise teama să nu-i scape ceva şi-şi repeta în minte filmul întîlnirii pînă în cele mai mici amănunte. Mă uit din nou prin caietele mele de pînă în 1982 şi nu găsesc nici măcar o singură propoziţie referitoare la întîlnirile cu Radu Petrescu. Nu mă sperii prea tare şi îmi spun că probabil nu mi s-a părut necesar să-mi notez astfel de lucruri. Deşi acum, pe moment, îmi pare rău că s-a întîmplat aşa. Pot să mă liniştesc cu ideea că discuţiile mele cu autorul lui Matei Iliescu erau atît de adevărate şi fireşti, atît de „democratice” şi serioase, că n-am simţit nevoia de a face din ele evenimente scrise. E adevărat, faţă în faţă cu Radu Petrescu n-am simţit niciodată, nici măcar o singură clipă, că m-ar pîndi de undeva umbra protectoare a maestrului. Acest om de o extraordinară discreţie părea întotdeauna mai preocupat să afle şi să înveţe ceva de la ceilalţi, decît să se manifeste el însuşi.

În 1978 aveam 28 de ani şi scriam de puţină vreme proză. Cînd l-am cunoscut pe Radu Petrescu, nu-i citisem încă nici o carte. Ştiam despre el că e un mare artist şi un scriitor dificil, de tipul lui Joyce, care publicase prima sa carte abia la vîrsta de 40 de ani. Nu-mi aduc bine aminte dacă citisem undeva aceste informaţii sau mi le dăduse Horia Bernea, cel care mă şi îndrumase spre locuinţa de pe strada Pitar Moş din Bucureşti a prozatorului. Mi se întîmplase ceva ciudat, cumpărasem la apariţie Ocheanul întors, dar pînă la cunoştinţa cu autorul mi-a lipsit imboldul să deschid volumul. De unde să ştiu eu pe atunci că primele două cărţi ale viitorului meu prieten mă aşteptau şi ele acasă, ascunse în rafturile pestriţe şi prăfuite ale librăriei din Tohanu Vechi? În vacanţele mari din verile lui ’79 şi ’80, în două raiduri atente şi răbdătoare, am descoperit, rătăcite printre multe alte cărţi care nu-mi spuneau nimic, mai întîi volumul de Proze şi apoi romanul Matei Iliescu. Nu putea fi vorba numai de un simplu dar pe care mi-l făcea întîmplarea. Doar cele două capodopere mă aşteptaseră acolo răbdătoare atîţia ani!

Şi totuşi, ce simplu ar fi fost dacă mi-aş fi notat undeva ziua, starea de spirit, meteorologia momentului în care l-am cunoscut pe Radu Petrescu, felul cum ne-am strîns mîinile, primele cuvinte, tulburarea interioară care mă stăpînea. Memoria refuză în continuare să mă ajute. Însă dacă stau bine să mă gîndesc, poate că această uitare este îndreptăţită. Înainte de a-l cunoaşte pe scriitor, i-am cunoscut casa, camera de lucru. Am văzut biblioteca, tablourile, măsuţa pe care scria, teancurile de cărţi şi reviste răspîndite pe jos şi pe mese, ferestrele fără perdele prin care pătrundea înăuntru o lumină tare, aspră, cenuşie şi strălucitoare. Încăperea în care scria şi citea Radu Petrescu avea în ziua aceea un aer de o blîndă severitate. Peste drum de clădirea în care mă aflam, într-o casă cu arhitectură impunătoare, locuise într-o vreme Sadoveanu. Dar asta am aflat mai tîrziu, şi nu în dimineaţa aceea, cînd, doar după cîteva minute, străbăteam în sens invers strada Pitar Moş, eliberat de emoţie şi de „greutatea” dosarelor pe care le purtasem sub braţ. Urcasem scările late de lemn, sunasem la uşa apartamentului 2. M-a întîmpinat doamna Adela, scuzîndu-se că „maestrul” nu este acasă, plecase în ultima clipă, îl chemase în oraş o chestiune urgentă, deşi mă aşteptase, ştia că am să-l caut. Am fost condus în camera lui, am depus cele două dosare cu poeziile Vasilicăi Tihan şi compunerile elevilor mei de 10-13 ani pe biroul improvizat, şi am plecat şi nemulţumit (pentru că întîlnirea fusese ratată), şi uşurat (căci toată ziua mă încercase o inexplicabilă teamă de această primă confruntare).

De-a cititorul

Ne putem propune acest joc: parcurgerea jurnalelor lui Radu Petrescu (cele publicate pînă acum: Ocheanul întors, Părul Berenicei şi A treia dimensiune) numai la nivelul consemnării lecturilor. Dorim să aflăm ce citeşte autorul lui Matei Iliescu, ce fel de cititor este el. Ne hotărîm să aplicăm jocului nostru acest dicton atît de scump amatorilor de incursiuni în mirificul teritoriu ai intertextualităţii: „Spune-mi ce citeşti, ca să-ţi spun ce fel de scriitor eşti”.

Deschidem Ocheanul întors, volum care cuprinde între copertele sale jurnalul anilor 1951-1952 şi ne oprim, pentru o preliminară testare, numai asupra primei secţiuni. Iată lista autorilor citiţi şi citaţi (ca lecturi anterioare) aici: Eugenio d’Ors, Sénancour, Grigore Alexandrescu, Victor Hugo, Benjamin Constant, Diderot, Stendhal, Racine, Călinescu, Flaubert, Rabelais, Sainte-Beuve, Balzac, Seneca, Dante, Laclos, Savarin, Eminescu, Tilgher, La Bruyère, Salustius, Tacit, Madame de Staël, Augustin, Montesquieu, De Sanctis, Titu Maiorescu, Creangă, Tolstoi, Bujoreanu (Misterele de Bucureşti). Pentru numai 34 de pagini de text, catalogul obţinut este impresionant. Şi asta nu doar prin numărul mare de nume, ci şi prin diversitatea istorică şi tipologică a autorilor. Totuşi, secvenţa de jurnal aleasă nu este suficient de elocventă, pentru că ea are în vedere tocmai momentele despărţirii de Bucureşti, ale descinderii şi instalării la Petriş, cînd obligaţiile practice ale schimbării de domiciliu şi patosul familiarizării tînărului profesor cu noul spaţiu de existenţă au putut îndepărta – e de presupus – paradisul lecturii într-un plan secundar.

Oricare ar fi adevărul, sîntem constrînşi să observăm imediat – comentariile care însoţesc pasajele din cărţile parcurse au calitatea elocvenţei – că Radu Petrescu se dovedeşte încă din aceste prime pagini ale vîrstei de 24 de ani un cititor fanatic, de o precisă disponibilitate a gustului, dăruit unor plăceri oarecum anacronice, un analist rafinat şi sagace, posesorul unei foarte personale strategii de descompunere a operei în bucăţi semnificative şi de diagnosticare a ei, mergînd de la scenele ample pînă la unitatea minimală a frazei. Lectura poate părea o formă de desfătare, dar ea e condusă de fiecare dată spre relevarea mecanismelor intime ale scrisului, spre surprinderea efectelor sale estetice în conştiinţa celui care citeşte. Construcţia atentă a unei cărţi măreşte şansele ei de a-l impresiona pe cititor. Analizînd pasaje semnificative din cărţile pe care le simte aproape de propria-i sensibilitate, prozatorul Radu Petrescu ştie bine ce caută.

Faptul că în persoana lui îşi manifestă prezenţa un profesionist al lecturii e în afara oricărei îndoieli. În ciuda numărului mare de autori frecventaţi, cufundarea în lumea cărţilor nu este atît extensivă, cît intensivă, scormonitoare, neliniştită, ca în aşteptarea descoperirii unor redutabile secrete de lucru. Nu puţini sînt scriitorii asupra cărora Radu Petrescu revine cu insistenţă, sub impulsul unei capricioase şi, în acelaşi timp, riguroase fascinaţii a esenţelor. Reluarea maniacală a textelor unor autori dintre cei mai mari e, fără îndoială, semnul unei voinţe de vieţuire în şi de confruntare cu lumea valorilor fundamentale, de largă deschidere ideatică şi existenţială.

Totuşi, prin interesul enorm manifestat faţă de operele Antichităţii (Iliada şi Odiseea) şi faţă de unele scrieri renascentiste (Ierusalimul eliberat, Orlando furiosul, Decameronul, Don Quijote), autorul lui Matei Iliescu se dovedeşte un cititor al vremurilor noastre de o calitate cel puţin ciudată, caracterizat prin discreta retragere din propria sa contemporaneitate culturală. Sînt autori de primă mărime ai literaturii moderne (Proust, Kafka, Musil, Camus, Faulkner, Borges etc.) pe care Radu Petrescu îi citeşte prea puţin sau care nu-l interesează deloc. Cum ar trebui să înţelegem această rezervă?

Foarte întinsă, aria lecturilor acestui cititor anacronic se compune din zone între care e dificil să întrezăreşti punctele organice de comunicare. Capacitatea existenţei simultane în spaţii literare istoric disjuncte e surprinzătoare. Biblioteca lui Radu Petrescu seamănă cu acel muzeu imaginar al artei teoretizat de Malraux, în care operele coexistă, indiferent de relaţia lor determinată cronologic, în unicul spaţiu al valorii estetice, într-o profitabilă atemporalitate. Configurarea direcţiei spirituale şi a raţiunilor formative care ghidează lecturile autorului se poate astfel dovedi o operaţie dificilă, riscantă (cel puţin în acest prim stadiu al confruntării numai cu materia volumelor de note zilnice). Parcurgerea ordonată temporal a paginilor de jurnal elucidează chestiunea numai pe segmente. Putem înţelege – şi asta cu o oarecare relativitate – interesul autorului pentru Homer şi Vergiliu, Tasso şi Ariosto, Balzac şi Flaubert, Caragiale şi Urmuz, Joyce şi Alain Robbe-Grillet, dar ne este aproape imposibil să descoperim – chiar dacă jurnalele ne propun şi unele racursiuri eseistice totalizante – logica ascunsă care-i reuneşte pe toţi aceşti autori într-un unic sistem al înţelegerii literaturii şi al plăcerii de a citi.

Un lucru este clar: în pofida copleşitoarei sale culturi şi a acribiosului său spirit hermeneutic, Radu Petrescu nu poate fi inclus nici în simpla categorie pasivă a cititorilor erudiţi, nici în aceea, superioară, a observatorilor specializaţi în operaţiile de interpretare. Din fiecare rînd, din fiecare pagină, din fiecare remarcă, fie ea cît de pasageră, asupra calităţilor sau neajunsurilor unuia sau altuia dintre scriitorii frecventaţi răzbate, irepresibil, acest adevăr: autorul jurnalelor este un prozator care citeşte atît de intens şi atît de atent cu unica dorinţă de a descoperi cum trebuie să-şi scrie propria literatură.

Dacă facem abstracţie de personalitatea lui Călinescu, mare devorator de cărţi şi el şi prozator de supremă ţinută, dar înainte de toate critic şi istoric literar prin vocaţie, cazul lui Radu Petrescu nu are precedent în istoria epicii noastre.

(1988)