Philippa Gregory, The Taming of the Queen

Copyright © 2015 by Levon Publishing Ltd.

Originally published by Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6194‑7

ISBN PDF: 978-973-46-6195‑4

ISBN print: 978-973-46-5918‑0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : William Scrots, Portretul lui Kateryn Parr, cca 1545

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Pentru

Maurice Hutt (1928-2013)

Geoffrey Carnall (1927-2015)

Palatul Hampton Court, primăvara anului 1543

El stă în faţa mea, masiv ca un stejar bătrân, cu chipul ca o lună plină prinsă între crengile din vârf, cu buzele ridate şi cărnoase arcuite cu bunăvoinţă în sus. Se apleacă şi e ca şi cum copacul s-ar putea prăvăli peste mine. Stau locului, dar mă gândesc: doar n-are de gând să îngenuncheze, aşa cum a îngenuncheat la picioarele mele chiar ieri un alt bărbat şi mi-a acoperit mâinile cu sărutări? Însă dacă acest munte de om s-ar lăsa în genunchi, ar trebui ridicat cu funii, ca un bou împotmolit într-un şanţ, şi, de altfel, el nu îngenunchează în faţa nimănui.

Mă gândesc că nu poate să mă sărute pe gură, nu aici, în sala lungă, cu muzicanţi la un capăt şi cu atâta lume care o străbate. În nici un caz nu se poate întâmpla aşa ceva la această curte manierată, cu siguranţă că această faţă mare, ca o lună plină, nu se va apleca peste a mea. Mă uit ţintă în sus, la bărbatul pe care cândva mama şi toate prietenele ei l-au adorat, considerându-l insul cel mai chipeş din Anglia, la regele la care au visat toate fetele, şi mă rog în şoaptă ca el să nu fi zis vorbele pe care tocmai mi le-a spus. E absurd, dar mă rog să-l fi auzit greşit.

El aşteaptă consimţământul meu într-o tăcere încrezătoare.

Îmi dau seama că aşa va fi de azi şi până când moartea ne va despărţi: el va aştepta consimţământul meu sau va continua şi în lipsa lui. Va trebui să mă mărit cu bărbatul ăsta, care se arată a fi mai mare şi se află mai presus decât oricine altcineva. E mai presus de muritori, e o fiinţă cerească, aflată imediat sub îngeri: regele Angliei.

— Sunt foarte surprinsă de această onoare, mă bâlbâi eu.

Gura lui mică, uşor bosumflată, se destinde într-un zâmbet. Îi văd dinţii îngălbeniţi şi îi simt răsuflarea de câine bătrân.

— Nu o merit.

— Îţi voi arăta cum s-o meriţi, mă asigură el.

Surâsul de o sfială prefăcută de pe buzele lui umede îmi aduce aminte de faptul îngrozitor că el e un bărbat senzual, captiv într-un corp în descompunere, şi că voi fi soţia lui în toate înţelesurile cuvântului. O să se culce cu mine în timp ce eu tânjesc dureros după un alt bărbat.

— Îmi permiteţi să mă rog şi să mă gândesc la această propunere minunată? întreb eu, bâjbâind după cuvintele potrivite pentru curtea regală. Sunt luată prin surprindere, zău că sunt. Şi am rămas văduvă de curând…

Sprâncenele lui stufoase şi nisipii se unesc încruntate. Vorbele mele îl nemulţumesc.

— Ai nevoie de timp? Nu sperai la aşa ceva?

— Toate femeile speră la aşa ceva, îl asigur eu repede. Nu există doamnă la curte care să nu spere la aşa ceva. Nu există doamnă în ţară care să nu viseze la aşa ceva. Printre ele mă număr şi eu. Însă nu sunt vrednică!

Aşa e mai bine: s-a liniştit.

— Nu-mi vine să cred că visurile mele s-au adeverit, înfloresc eu realitatea. Am nevoie de timp ca să-mi înţeleg norocul. E ca într-un basm!

El dă aprobator din cap. Îi plac la nebunie basmele, deghizările, jocul de teatru şi orice fel de fantezie neserioasă.

— Te-am salvat, declară el. Te voi înălţa din nimicnicie până în cel mai măreţ loc din lume.

Vocea lui, adâncă şi plină de siguranţă, unsă toată viaţa cu cele mai bune vinuri şi cele mai grase bucăţi de carne, este îngăduitoare, însă mica lui privire pătrunzătoare mă interoghează.

Mă silesc să-i întâlnesc ochii sfredelitori, peste care i se lasă, ca o glugă, pleoapele grase. Nu mă înalţă din nimicnicie: sunt din neamul Parr de Kendal, răposatul meu soţ a fost un Neville, iar astea sunt nişte familii importante din nordul îndepărtat al Angliei – nu că ar fi fost el acolo vreodată.

— Am nevoie de un pic de răgaz, mă târguiesc eu. Ca să mă obişnuiesc cu această fericire.

Face un mic gest cu mâna lui durdulie, sugerând că pot să-mi iau ce răgaz vreau. Fac o reverenţă şi mă îndepărtez de-a-ndăratelea de la masa de joc, unde el a cerut pe neaşteptate cea mai mare miză pe care o poate pune în joc o femeie: un pariu cu viaţa ei. E împotriva legii să îi întorci spatele, iar unii glumesc în taină că e mai sigur să fii cu ochii pe el. Mă retrag şase paşi prin galeria lungă, cu razele soarelui primăvăratic bătând prin ferestrele înalte peste capul meu plecat umil, apoi fac din nou o reverenţă, lăsându-mi ochii în jos. Când mă îndrept, el încă îmi zâmbeşte larg şi toată lumea priveşte în continuare. Mă silesc să zâmbesc şi eu şi merg cu spatele până la uşile închise care duc la sala de audienţe. Gărzile le deschid în spatele meu, ca să pot trece, şi aud murmure în timp ce lumea de afară, cea căreia i s-a refuzat onoarea prezenţei regale, se uită la mine cum fac încă o reverenţă în prag, iar măreţul rege mă urmăreşte în timp ce ies. Merg în continuare cu spatele, gărzile închid uşile duble pentru a mă ascunde privirii lui şi aud zgomotul înfundat pe care-l scot halebardele când străjerii le izbesc de pământ.

Rămân pe loc o clipă, cu faţa la panourile din lemn sculptat ale uşilor, neputând să mă răsucesc şi să înfrunt privirile curioase din încăperea aglomerată. Acum, când între noi se află uşile groase, mă pomenesc că tremur – nu îmi tremură doar mâinile, nu doar genunchii, ci toţi muşchii trupului, de parcă aş avea febră, tremur precum un iepuraş ascuns într-un lan de grâu când aude fâşâitul lamelor secerătorilor apropiindu-se tot mai tare.

Până când adoarme toată lumea, e deja trecut mult de miezul nopţii şi eu îmi pun o pelerină albastră peste cămaşa de noapte din satin negru, după care, întunecată ca o umbră în culorile cerului noptatic, ies din odăile femeilor şi cobor scările mari. Nu mă vede nimeni când trec, am gluga trasă peste faţă şi, oricum, la această curte s-a cumpărat şi s-a vândut iubire mulţi ani. Nimeni nu se arată prea curios faţă de o femeie care se duce după miezul nopţii într-o altă cameră decât ar trebui.

La uşa iubitului meu nu sunt puse străji. Uşa e descuiată, aşa cum mi-a promis. Răsucesc clanţa şi mă strecor înăuntru, iar el este acolo, mă aşteaptă lângă foc, în încăperea goală, luminată doar de câteva lumânări. E înalt şi zvelt, cu părul negru, cu ochi negri. Când mă aude, se întoarce şi dorinţa îi luminează chipul serios. Mă apucă, mă trage spre el, capul mi se sprijină de pieptul lui tare, braţele lui mă cuprind strâns. Fără să rostesc o vorbă, îmi frec fruntea de el de parcă aş vrea să mă vâr sub pielea lui, înăuntrul trupului lui. Ne legănăm împreună o clipă, iar trupurile noastre tânjesc după parfumul şi atingerea celuilalt. Mâinile lui mă apucă strâns de fese, mă ridică, iar eu îmi înfăşor picioarele în jurul lui. Mor după el. Deschide uşa iatacului cu o lovitură de picior, intră purtându-mă în braţe şi trânteşte uşa în urma lui în timp ce se răsuceşte şi mă aşază pe pat. Îşi dă jos pantalonii, îşi azvârle cămaşa pe podea, iar eu îmi deschei pelerina şi cămaşa de noapte. Se întinde peste mine, împingându-se, şi mă pătrunde fără să spună măcar un cuvânt, ci doar cu un suspin profund, de parcă şi-ar fi ţinut răsuflarea toată ziua în aşteptarea acestui moment.

Abia atunci îi spun gâfâind, cu gura lipită de umărul lui gol:

— Thomas, împreunează-te cu mine toată noaptea. Nu vreau să gândesc.

El se trage deasupra mea, ca să-mi poată vedea faţa palidă şi părul castaniu-roşcat, care mi se revarsă pe pernă.

— Dumnezeule, sunt nebun după tine! exclamă, apoi chipul i se încordează, iar ochii negri i se măresc, orbiţi de dorinţă, pe când începe să se mişte în mine.

Îmi desfac şi mai mult picioarele, aud cum mi se înteţeşte respiraţia şi ştiu că sunt cu singurul iubit care mi-a oferit vreodată plăcere, în singurul loc din lume în care vreau să fiu, în singurul loc unde mă simt în siguranţă: în patul cald al lui Thomas Seymour.

Cândva înainte de ivirea zorilor, îmi toarnă vin dintr-o carafă de pe servantă şi îmi dă prune uscate şi nişte prăjiturele. Iau un pahar cu vin şi ciugulesc dintr-o prăjitură, prinzând firimiturile în căuşul palmei.

— M-a cerut în căsătorie, zic eu tăios.

Îşi acoperă o clipă ochii cu mâna, de parcă nu ar suporta să mă vadă stând în patul lui, cu părul căzându-mi în jurul umerilor, cu cearşafurile lui înfăşurate în jurul sânilor, cu gâtul roşu de la sărutările lui muşcătoare, cu gura un pic umflată.

— Domnul să ne mântuiască! Oh, Domnul să ne ferească de asta!

— Nu mi-a venit să cred.

— A vorbit cu fratele tău? Cu unchiul tău?

— Nu, cu mine, ieri.

— Ai mai spus asta cuiva?

Clatin din cap.

— Nu încă. Nu aş spune-o nimănui înaintea ta.

— Şi ce-o să faci?

— Ce pot să fac? Mă voi supune! spun eu cu înverşunare.

— Nu poţi, îmi zice el cu o nerăbdare bruscă.

Se întinde spre mine şi îmi apucă mâinile, zdrobind prăjitura. Îngenunchează pe pat şi îmi sărută vârfurile degetelor, aşa cum a făcut atunci când mi-a spus prima oară că mă iubeşte, că va fi iubitul meu, că va fi soţul meu, că nimeni nu ne va despărţi vreodată, că sunt singura femeie pe care a dorit-o vreodată – vreodată! – într-o viaţă lungă şi plină de amante, târfe, servitoare şi atât de multe femei desfrânate, că nici măcar nu le mai ţine minte.

— Kateryn, îţi jur că nu se poate. Nu pot îndura aşa ceva. Nu voi permite aşa ceva!

— Nu văd cum aş putea să-l resping.

— Ce i-ai spus?

— Că am nevoie de timp. Că trebuie să mă rog şi să mă gândesc.

El îmi aşază mâna pe pântecul lui plat. Îi simt transpiraţia umedă, caldă, cârlionţii moi ai părului negru, peretele de muşchi tari de sub pielea fermă.

— Asta ai făcut tu în noaptea asta? Te-ai rugat?

— Am venerat, şoptesc eu.

Se apleacă şi mă sărută pe creştetul capului.

— Eretico! Ce-ar fi dacă i-ai spune că eşti deja promisă? Că te-ai măritat deja în taină?

— Cu tine? zic eu de-a dreptul.

El acceptă provocarea, pentru că e un drac şi jumătate: cum apare vreun risc, vreun pericol, Thomas dă fuga spre el de parcă ar fi o joacă de Armindeni, de parcă s-ar simţi cu adevărat viu numai la distanţă de o sabie de moarte.

— Da, cu mine, zice el cutezător. Cu mine, sigur. Bineînţeles că trebuie să ne căsătorim. Putem spune că suntem deja căsătoriţi!

Voiam să-l aud zicând asta, dar nu îndrăznesc.

— Nu pot să-l înfrunt.

La gândul că l-aş putea părăsi pe Thomas, îmi piere glasul. Simt lacrimi fierbinţi pe obraz. Apuc cearşaful şi mă şterg pe faţă.

— O, Domnul să mă ajute! Nu voi putea nici măcar să te mai văd.

El pare înspăimântat. Se trage înapoi, rezemându-se pe călcâie, iar funiile patului scârţâie sub greutatea lui.

— Asta nu se poate întâmpla. Abia ce ai devenit liberă! Am fost împreună de nu mai mult de şase ori… aveam de gând să-i cer permisiunea să mă însor cu tine! Am aşteptat un pic doar din respect faţă de văduvia ta!

— Ar fi trebuit să citesc semnele. Mi-a trimis mânecile alea frumoase, a insistat să pun capăt doliului şi să vin la curte. Vine mereu să mă caute în apartamentul lui lady Mary şi mă urmăreşte întruna cu privirea.

— Am crezut că doar flirtează. Nu eşti singura. Eşti tu, mai e şi Catherine Brandon, şi Mary Howard… N-am crezut niciodată că ar fi ceva serios.

— I-a acordat fratelui meu favoruri mult peste meritele lui. Dumnezeu ştie că William n-a fost numit Păzitor al Graniţei Scoţiene¹ datorită priceperii sale.

— E îndeajuns de bătrân ca să-ţi fie tată!

Surâd cu amărăciune.

— Ce bărbat respinge o mireasă mai tânără? Ştii, cred că mă avea în minte încă dinainte de moartea soţului meu, Dumnezeu să-l odihnească.

— Ştiam eu! loveşte el cu palma stâlpul sculptat al patului. Ştiam eu! Am văzut felul în care te urmăreşte cu privirea prin încăpere. L-am văzut trimiţându-ţi câte un pic dintr-un fel sau altul la cină şi lingându-şi lingura cu limba lui mare şi grasă când gustai din ele. Nu pot îndura gândul că o să stai în patul lui şi mâinile lui bătrâne o să te răsucească pe toate părţile.

Îmi încordez gâtul şi îmi înghit teama.

— Ştiu. Ştiu. Căsnicia va fi mult mai rea decât curtarea, iar curtarea e ca o piesă de teatru cu actori nepotriviţi, în care eu nu îmi ştiu replicile. Mi-e tare frică. Dumnezeule mare, Thomas, nici nu pot să-ţi spun cât de frică mi-e! Ultima regină…

Îmi piere vocea. Nici nu pot să-i rostesc numele. Katherine Howard a murit cu doar un an în urmă: i s-a tăiat capul pentru adulter.

— Să nu-ţi fie teamă de asta, mă linişteşte Thomas. Nu ai fost aici şi nu ştii cum era ea. Kitty Howard s-a nenorocit singură. Dacă ea n-ar fi greşit, el nu i-ar fi făcut niciodată vreun rău. Era o mare târfă.

— Şi cum crezi că m-ar numi pe mine dacă m-ar vedea acum?

Urmează o tăcere sumbră. El se uită la mâinile mele, pe care mi le-am încleştat în jurul genunchilor. Am început să tremur. Îşi pune palmele pe umerii mei şi simte cum mă cutremur. Pare înspăimântat, ca şi cum tocmai ne-am fi auzit condamnarea la moarte.

— Nu trebuie să te bănuiască niciodată de asta, zice el, făcând un semn către focul cald, camera luminată de lumânări, aşternuturile mototolite şi mirosul ameţitor, care trădează faptul că am făcut dragoste. Dacă te întreabă vreodată, neagă. Eu voi nega întotdeauna, o jur. Nu trebuie să audă niciodată nici măcar o şoaptă. Jur că de la mine nu va auzi nici o vorbă. Trebuie să ne punem de acord. Nu vom vorbi niciodată despre asta. Cu nimeni. Nu îi vom da niciodată vreun motiv de bănuială şi vom face un legământ să păstrăm taina.

— Jur. Poate să mă şi schingiuiască şi tot nu te-aş trăda.

Zâmbetul lui e afectuos.

— Nobilii nu se schingiuiesc, zice el şi mă cuprinde în braţe cu o tandreţe profundă şi blândă.

Mă întinde şi înfăşoară cuvertura din blană în jurul meu, apoi se pune lângă mine, aplecându-se deasupra mea, cu capul sprijinit în palmă, ca să mă poată vedea. Mâna îi alunecă de pe obrazul meu umed în jos, pe gât, peste curbura sânilor, pe pântec, pe şolduri, de parcă mi-ar învăţa forma trupului, de parcă mi-ar citi cu degetele pielea, paragrafele, punctuaţia ei, memorându-le pentru totdeauna. Apoi îşi lipeşte faţa de gâtul meu şi îmi inspiră parfumul părului.

— Ăsta e un adio, nu-i aşa? zice el, cu buzele pe pielea mea caldă. Te-ai decis deja, micuţa mea dură din nord. Ai luat o hotărâre de una singură şi ai venit să-mi spui adio.

Bineînţeles că e un adio.

— Dacă mă părăseşti, cred c-o să mor, mă previne el.

— Dacă n-o fac, în mod sigur vom muri amândoi, zic eu sec.

— Întotdeauna drept la ţintă, Kat.

— Nu vreau să te mint în noaptea asta. O să-mi petrec tot restul zilelor spunând minciuni.

Îmi cercetează chipul cu atenţie.

— Eşti frumoasă când plângi, remarcă el. Mai ales când plângi.

Îmi pun mâinile pe pieptul lui. Îi simt sub palme curbura muşchilor şi părul negru. Pe un umăr are o cicatrice veche, de la o tăietură de sabie. O ating uşor, gândindu-mă că trebuie să o ţin minte, că trebuie să ţin minte fiecare clipă de-acum.

— Să nu-l laşi vreodată să te vadă plângând, zice el. I-ar plăcea.

Îi urmăresc cu degetele linia claviculei, trasez o hartă a tendonului umărului. Pielea caldă de sub mâinile mele şi mirosul de după ce am făcut dragoste îmi abat atenţia de la nefericirea mea.

— Trebuie să plec înainte de ivirea zorilor, îi zic, aruncând o privire spre fereastra cu oblonul tras. Nu mai avem mult timp.

Ştie exact la ce mă gândesc.

— Ăsta e felul în care vrei să-ţi iei adio?

Îşi apasă coapsa între coapsele mele, astfel încât muşchiul lui tare se sprijină de faldurile mele de carne moale şi plăcerea îmi cuprinde trupul încet, ca o îmbujorare.

— Aşa?

— Ca la ţară, şoptesc eu ca să-l fac să râdă.

Ne rostogoleşte pe amândoi, aşa că sfârşeşte întins pe spate, iar eu stau peste el, pe toată lungimea zveltă şi caldă a trupului său, astfel încât să deţin controlul în această ultimă partidă de amor. Mă întind şi îl simt cutremurându-se de dorinţă, mă aşez călare pe el, cu mâinile pe pieptul lui, ca să mă pot uita în ochii lui negri în timp ce mă las delicat în jos până la punctul de intrare, unde el mă va pătrunde, apoi aştept până când mă roagă:

— Kateryn…

Abia atunci mă las în jos până la capăt. El respiră adânc şi închide ochii, răsfirându-şi braţele, de parcă ar fi crucificat de plăcere. La început mă mişc încet, gândindu-mă la plăcerea lui, vrând să dureze mult timp, dar apoi simt cum în mine creşte fierbinţeala şi mă las cuprinsă de nerăbdarea aceea minunată şi familiară, până când nu mai sunt în stare să aştept sau să mă opresc, ci trebuie să continui, fără să mă mai gândesc la absolut nimic, până când îi strig numele, plină de încântare, îi strig numele, plină de bucurie, şi la sfârşit plâng şi iar plâng din cauza dorinţei, a iubirii şi a cumplitei pierderi care va sosi odată cu dimineaţa.

La capelă, la utrenie, îngenunchez lângă sora mea, Nan, avându-le peste tot în jurul nostru pe doamnele de onoare ale fiicei regelui, lady Mary, care se roagă şi ea în tăcere, aşezată în strana ei bogat împodobită, îndeajuns de departe ca să nu ne audă.

— Nan, trebuie să-ţi spun ceva, murmur eu.

— Ţi-a vorbit regele? e tot ce zice ea.

— Da.

Scoate un icnet slab, apoi îşi pune mâna peste a mea şi mi-o strânge uşor. Ţine ochii închişi în timp ce se roagă. Îngenunchem una lângă alta, aşa cum obişnuiam să facem acasă, în Kendal, în Westmorland, când mama citea rugăciunile în latină, iar noi, nişte copile, bolboroseam răspunsurile. Când slujba lungă se termină, lady Mary se ridică în picioare şi noi ieşim din capelă în urma ei.

E o zi frumoasă de primăvară. Dacă aş fi acasă, într-o zi ca asta am începe aratul, iar cântecul corlelor ar răsuna la fel de tare ca fluierul băiatului care îndeamnă caii înhămaţi la plug.

— Haideţi să ne plimbăm prin grădină înainte de micul dejun, propune lady Mary, iar noi o urmăm în jos pe scări spre grădina ei, trecând pe lângă yeomenii corpului de gardă, care prezintă armele şi apoi se dau la o parte.

Sora mea, Nan, care a crescut la curte, profită de ocazie pentru a mă lua de braţ şi ne strecurăm în spatele doamnelor care merg cu stăpâna noastră. O apucăm discret pe o altă alee şi când rămânem singure şi nu mai putem fi auzite, ea se răsuceşte ca să se uite la mine. Faţa ei palidă şi încordată seamănă cu a mea: sub glugă, părul castaniu-roşcat, pieptănat pe spate, ochii cenuşii, ca ai mei, şi – doar în clipa asta – obrajii îmbujoraţi de entuziasm.

— Dumnezeu să te binecuvânteze, surioară! Dumnezeu să ne binecuvânteze pe toţi. Asta e o zi mare pentru familia Parr. Ce i-ai zis?

— I-am cerut un răgaz, ca să-mi dau seama de fericirea mea, zic eu sec.

— Cât timp crezi că ai la dispoziţie?

— Câteva săptămâni…?

— El e întotdeauna nerăbdător, mă previne ea.

— Ştiu.

— Mai bine ai accepta imediat.

Ridic din umeri.

— O s-o fac. Ştiu că trebuie să mă mărit cu el. Ştiu că n-am de ales.

— Fiind soţia lui, vei fi regina Angliei. Vei dispune de o avere! jubilează ea. Cu toţii vom primi averi.

— Da, juninca de rasă a familiei e scoasă iar pe piaţă. Asta e a treia vânzare.

— Of, Kat! Asta nu e ca orice altă căsătorie aranjată pentru tine. E cea mai mare şansă pe care o s-o ai în viaţă! E cea mai de seamă căsătorie din Anglia, probabil chiar din întreaga lume!

— Atât cât durează.

Se uită în urma ei, apoi mă ia de braţ, ca să putem merge cu capetele apropiate şi să vorbim în şoaptă.

— Eşti neliniştită. Dar s-ar putea să nu dureze prea mult. El e foarte bolnav. E foarte bătrân. Şi pe urmă vei avea şi rangul, şi moştenirea, dar nu şi soţul.

Soţul pe care abia l-am îngropat avea patruzeci şi nouă de ani, iar regele are cincizeci şi unu, e bătrân, dar tot ar mai putea să o ducă până la şaizeci de ani. Are cei mai buni medici şi spiţeri şi se păzeşte de boli de parcă ar fi un prunc preţios. Îşi trimite oştirile la război fără el, iar de turniruri s-a lăsat cu mulţi ani în urmă. A îngropat patru neveste – de ce nu încă una?

— S-ar putea să trăiesc mai mult decât el, încuviinţez eu, cu gura lângă urechea ei. Însă cât timp a rezistat Katherine Howard?

Nan clatină din cap la o asemenea comparaţie.

— Curva aia! L-a trădat şi a fost îndeajuns de idioată ca să se lase prinsă. Tu n-o să faci aşa ceva.

— Nu contează, spun eu, brusc sătulă de aceste calcule. Fiindcă oricum nu am de ales. E roata destinului.

— Nu spune asta. E voia Domnului! zice ea cu un entuziasm subit. Gândeşte-te ce ai putea să faci ca regină a Angliei. Gândeşte-te ce ai putea să faci pentru noi!

Sora mea este o susţinătoare înfocată a transformării Bisericii Angliei din starea în care se află acum – o papalitate fără papă – într-o adevărată comuniune bazată pe Biblie. Asemenea multora din ţară – cine ştie câţi –, ea vrea ca reforma la care regele supune biserica să meargă tot mai departe, până când ne vom elibera de toate superstiţiile.

— Of, Nan, doar ştii că nu am astfel de convingeri… şi, oricum, de ce m-ar asculta el pe mine?

— Pentru că la început îşi ascultă întotdeauna soţiile. Şi avem nevoie de cineva care să vorbească în favoarea noastră. Curtea e îngrozită de episcopul Gardiner, care a interogat până şi anturajul lui lady Mary. A trebuit să-mi ascund cărţile. Avem nevoie de o regină care să-i apere pe reformatori.

— Nu eu, îi spun scurt. Nu mă interesează şi nici n-o să mă prefac că mă interesează. M-am vindecat de credinţă atunci când papistaşii au ameninţat să-mi dea foc castelului.

— Da, aşa sunt ei. Au aruncat cărbuni încinşi în sicriul lui Richard Champion, ca să arate că ei credeau că ar fi trebuit ars pe rug. Îi ţin pe oameni în ignoranţă şi frică. De-asta credem noi că Biblia ar trebui să fie în limba engleză, ca toţi oamenii să o înţeleagă singuri şi să nu mai fie păcăliţi de preoţi.

— O, sunteţi la fel de răi ca şi ceilalţi! îi zic pe un ton energic. Eu nu ştiu nimic despre noua învăţătură – n-am avut prea multe cărţi în Richmondshire şi nici nu aveam timp să stau să citesc. Lordul Latimer nu le-ar fi acceptat în casă. Aşa că nu ştiu ce-i cu toată tevatura asta şi cu siguranţă nu am nici o influenţă asupra regelui.

— Kat, dar chiar acum în temniţa de la Windsor sunt patru oameni acuzaţi de erezie, care nu au vrut decât să citească Biblia în engleză. Trebuie să-i salvezi.

— Nu şi dacă sunt eretici! Dacă sunt eretici, trebuie să ardă pe rug! Aşa e legea. Cine sunt eu să zic că e greşită?

— Dar vei învăţa, insistă Nan. Bineînţeles că ai fost ruptă de toată învăţătura asta nouă când te-ai măritat cu bătrânul Latimer şi ai fost îngropată de vie în nord, însă când îi vei auzi pe predicatorii din Londra şi îi vei asculta pe învăţaţi explicând Biblia în engleză, vei înţelege de ce gândesc eu cum gândesc. Nimic nu-i mai important pe lume decât să aduci oamenilor cuvântul lui Dumnezeu şi să îndiguieşti puterea vechii biserici.

— Cred într-adevăr că toată lumea ar trebui să aibă voie să citească Biblia în engleză, recunosc eu.

— Deocamdată e de ajuns să crezi asta, îmi zice ea. Va urma şi restul. O să vezi. Iar eu voi fi alături de tine. Întotdeauna. Oriunde vei merge tu, voi merge şi eu. Domnul să mă binecuvânteze, voi fi sora reginei Angliei!

Uit de gravitatea situaţiei mele şi râd:

— Ce-o să te mai umfli în pene! Şi aşa-i că mama ar fi fost încântată? Poţi să-ţi imaginezi?

Nan râde zgomotos şi îşi acoperă gura cu palma.

— Doamne Dumnezeule! Poţi să-ţi închipui? După ce pe tine te-a măritat, iar pe mine m-a pus să muncesc din greu – şi totul spre beneficiul fratelui William? După ce ne-a învăţat că el trebuie să fie pe primul loc, iar noi trebuie să slujim familia şi să nu ne gândim niciodată la noi însene? După ce ne-a învăţat toată viaţa că singura făptură care contează e William, că singura ţară din lume e Anglia, singurul loc, curtea regală, şi singurul rege, Henric?

— Şi moştenirea de familie! strig eu cu veselie. Preţioasa moştenire pe care mi-a lăsat-o! Cea mai mare comoară a ei era portretul regelui.

— O, îl adora! Pentru ea a fost întotdeauna cel mai chipeş prinţ de pe tot cuprinsul creştinătăţii.

— Ea ar zice că sunt onorată să mă mărit cu ce-a rămas din el.

— Păi, eşti, subliniază Nan. Va face din tine cea mai bogată femeie din Anglia şi nimeni nu va avea nici pe departe puterea ta. Vei putea să faci exact ce vrei tu şi-o să-ţi placă asta. Toată lumea – până şi soţia lui Edward Seymour – va trebui să facă reverenţe în faţa ta. O să te bucuri să o vezi, că femeia aia e insuportabilă.

Când îl pomeneşte pe fratele lui Thomas, îmi piere zâmbetul.

— Ştii, zic, mă gândeam ca Thomas Seymour să fie următorul meu soţ.

— Dar nu i-ai zis nimic direct, nu? N-ai pomenit niciodată nimănui de el? Nu ai vorbit cu el?

Îl văd pe Thomas, limpede ca într-un portret, gol în lumina lumânărilor, cu zâmbetul lui cunoscător şi cu mâna mea pe abdomenul lui cald, urmărind linia de păr negru conturată în jos. Pot să-i simt parfumul când îngenunchez în faţa lui şi îmi lipesc fruntea de abdomenul lui, timp în care buzele mi se întredeschid.

— N-am spus nimic. N-am făcut nimic.

— Nu ştie că îl aveai în vedere? insistă Nan. Te gândeai la căsătorie pentru binele familiei, nu din cauza dorinţei, nu-i aşa, Kat?

Mi-l imaginez întins pe pat, arcuindu-şi trupul ca să mă pătrundă, cu braţele depărtate larg şi cu genele negre coborâte pe obrajii bronzaţi, în timp ce ochii i se închid într-un abandon total.

— El habar n-are. M-am gândit doar că averea şi neamul lui ne-ar conveni.

Ea dă din cap aprobator, spunând:

— Ar fi fost o partidă foarte bună. Sunt o familie în ascensiune. Însă nu trebuie să-l mai pomenim niciodată. Nimeni nu poate spune vreodată că te gândeai la el.

— Nu mă gândeam. Ar fi trebuit să mă mărit cu cineva convenabil pentru familie. Putea fi el sau, la fel de bine, oricare altul.

— Pentru tine el trebuie să fie ca şi mort, stăruie ea.

— Am lăsat deoparte toate gândurile legate de el. Nici măcar nu i-am vorbit vreodată, nici nu i-am cerut fratelui nostru să stea de vorbă cu el. Nu l-am pomenit nimănui, nici unchiului nostru. Uită de el. Eu am uitat.

— Asta e important, Kat.

— Nu sunt o proastă.

Ea dă aprobator din cap:

— N-o să mai vorbim niciodată de el.

— Niciodată.

În noapte aceea o visez pe Sfânta Tryphine. Visez că eu sunt sfânta, că sunt măritată împotriva voinţei mele cu duşmanul tatălui meu şi că urc o scară întunecată din castelul lui. Din încăperea de la capătul de sus al scărilor vine un miros rău. Mă irită pe gât şi mă face să tuşesc în timp ce continui să urc, cu o mână pe balustrada răsucită şi jilavă din piatră, cu cealaltă mână ţinând lumânarea, iar lumina unduieşte şi pâlpâie în adierea pestilenţială care vine în jos din odaie. E mirosul morţii, mirosul a ceva mort, care putrezeşte şi se strecoară de dincolo de uşa zăvorâtă, iar eu trebuie să intru pe uşă şi să îmi înfrunt cea mai mare spaimă, căci eu sunt Tryphine, măritată împotriva voinţei mele cu duşmanul tatălui meu, şi urc o scară întunecată din castelul lui. Din încăperea de la capătul de sus al scărilor vine un miros rău. Mă irită pe gât şi mă face să tuşesc în timp ce continui să urc, cu o mână pe balustrada răsucită şi jilavă din piatră, cu cealaltă mână ţinând lumânarea, iar lumina unduieşte şi pâlpâie în adierea pestilenţială care vine în jos din odaie. E mirosul morţii, mirosul a ceva mort, care putrezeşte şi se strecoară de dincolo de uşa zăvorâtă, iar eu trebuie să intru pe uşă şi să îmi înfrunt cea mai mare spaimă, căci eu sunt Tryphine, măritată împotriva voinţei mele cu duşmanul tatălui meu, şi urc o scară întunecată din castelul lui… Şi tot aşa, visul se repetă iar şi iar, eu tot urc şi iar urc pe scară, care continuă cu altă scară, care continuă cu altă scară, urc şi urc, timp în care lumina lumânării sclipeşte pe zidul întunecat şi mirosul din încăperea zăvorâtă devine din ce în ce mai puternic, până când în cele din urmă mă înec atât de tare din cauza duhorii, încât patul se zguduie şi Mary-Clare, o altă doamnă de onoare, care doarme în acelaşi pat cu mine, mă trezeşte şi zice:

— Dumnezeu să te binecuvânteze, Kateryn, visai şi tuşeai şi ţipai! Ce-ai păţit?

— Nimic, îi zic. Doamne, apără-mă, ce frică mi-a fost! Am avut un vis, un vis urât.

Regele vine în fiecare zi în odăile lui lady Mary, sprijinindu-se zdravăn de braţul unuia dintre prietenii săi şi încercând să ascundă faptul că piciorul său bolnav putrezeşte sub el. Edward Seymour, cumnatul lui, îl susţine, vorbind plăcut, fermecător ca orice Seymour. Adesea Thomas Howard, bătrânul duce de Norfolk, îl ţine de celălalt braţ, afişând pe chip un zâmbet precaut, de curtean, iar în urma lor vine Stephen Gardiner, episcopul de Winchester, care are faţa lată şi umeri vânjoşi şi e gata să facă un pas în faţă şi să intervină. Râd cu toţii zgomotos la glumele regelui, îi laudă înţelepciunea spuselor şi nimeni nu-l contrazice vreodată. Mă îndoiesc că l-a mai contrazis cineva de când cu Anne Boleyn.

— Iar Gardiner, remarcă Nan.

Catherine Brandon se apleacă spre ea şi îi şopteşte grăbită ceva. O văd pe Nan pălind la faţă, în timp ce Catherine dă aprobator din capul ei frumos.

— Ce s-a întâmplat? o întreb. De ce nu l-ar însoţi Stephen Gardiner pe rege?

— Papistaşii speră să-l prindă în cursă pe Thomas Cranmer, cel mai bun arhiepiscop creştin pe care l-a avut vreodată curtea, murmură Nan într-o bolboroseală rapidă. Soţul lui Catherine i-a spus că au de gând să-l acuze pe Cranmer de erezie chiar astăzi, în după-amiaza asta. Ei cred că au destule dovezi ca să-l ardă pe rug.

Sunt atât de şocată, încât abia pot să răspund.

— Nu poţi omorî un episcop! exclam.

— Ba poţi, zice Catherine tăios. Regele ăsta a făcut-o deja, cu episcopul Fisher.

— Asta a fost acum mulţi ani! Ce-a făcut Thomas Cranmer?

— A încălcat cele Şase Articole de Credinţă ale regelui, explică repede Catherine Brandon. Regele a stabilit şase lucruri pe care orice creştin trebuie să le creadă, altminteri poate fi acuzat de erezie.

— Dar cum poate el să le încalce? Nu are cum să se opună învăţăturii bisericii! E arhiepiscop: el e biserica!

Regele vine spre noi.

— Roagă-l să-l ierte pe arhiepiscop! îmi zice grăbită Nan. Salvează-l, Kat!

— Cum aş putea? întreb eu, apoi afişez un zâmbet când regele vine şchiopătând spre mine, abia înclinând din cap către fiica lui.

Surprind privirea întrebătoare a lui lady Mary, dar chiar dacă purtarea mea i se pare nepotrivită pentru o văduvă de treizeci de ani, tot nu poate spune nimic. Lady Mary este cu doar trei ani mai tânără decât mine, dar a învăţat să se păzească, din pricină că a avut o copilărie cumplit de dureroasă. Şi-a văzut prietenii, tutorele, chiar şi guvernanta dispărând din slujba ei, ajungând în Turnul Londrei şi de acolo la eşafod. Ei au prevenit-o că tatăl ei ar pune să i se taie capul din cauza credinţei ei îndârjite. Uneori, când se roagă în tăcere, ochii i se umplu de lacrimi, iar eu mă gândesc că îi face rău durerea pentru cei pe care i-a pierdut şi n-a putut să-i salveze. Îmi închipui că se trezeşte în fiecare zi cu un sentiment de vinovăţie, ştiind că s-a lepădat de credinţă ca să scape de moarte şi că prietenii ei n-au făcut asta.

Acum stă în picioare, pe când regele se lasă pe scaunul lui, pus lângă al meu, şi se aşază abia când îi face el un semn cu mâna. Nu vorbeşte până când nu i se adresează, ci rămâne tăcută, cu capul plecat cu supuşenie. Ea n-o să se plângă niciodată că flirtează cu doamnele ei de onoare. O să-şi înghită suferinţa până când aceasta o va otrăvi.

Regele ne face semn că putem să ne aşezăm toate, se apleacă spre mine şi, cu un murmur intim, mă întreabă ce citesc. Îi arăt imediat pagina cu titlul. E o carte cu povestiri franţuzeşti, nimic ce ar putea fi interzis.

— Citeşti în franceză?

— O şi vorbesc un pic. Nu la fel de fluent ca Maiestatea Voastră, desigur.

— Citeşti şi în alte limbi?

— Puţin în latină şi acum, că am mai mult timp, vreau s-o studiez, îi zic. Acum trăiesc la o curte cu oameni învăţaţi.

Zâmbeşte.

— Am fost toată viaţa un cărturar. Mă tem că nu mă vei ajunge niciodată, dar ar trebui să înveţi îndeajuns cât să-mi citeşti.

— Poeziile Maiestăţii Voastre în engleză sunt la fel de bune ca orice s-a scris în latină, zice avântat unul dintre curteni.

— Orice poezie e mai bună în latină, îl contrazice Stephen Gardiner. Engleza e o limbă negustorească, latina este limba Bibliei.

Henric zâmbeşte şi flutură mâna lui grasă, cu inele mari, lucitoare, întrerupând astfel disputa.

— Îţi voi scrie un poem în latină şi tu îl vei traduce, îmi promite el. Vei putea judeca astfel ce limbă e mai bună pentru vorbele de dragoste. Mintea unei femei poate fi cea mai de seamă podoabă a ei. Îmi vei arăta frumuseţea inteligenţei tale, laolaltă cu frumuseţea chipului tău.

Ochii lui mici se plimbă în jos, de la faţa mea spre gulerul rochiei şi spre restul volutelor făcute de sânii mei prinşi în corsajul strâns. Îşi linge buzele strânse.

— Aşa-i că e cea mai frumoasă doamnă de la curte? îl întreabă el pe ducele de Norfolk.

Bătrânul lasă să-i scape un zâmbet subţire, iar ochii săi negri mă cântăresc de parcă aş fi o bucată aleasă de muşchi de vită.

— Este într-adevăr cea mai frumoasă dintre multele flori de-aici, zice el, uitându-se în jur după fiica lui, Mary.

Văd că Nan mă priveşte insistent şi remarc:

— Păreţi cam îngrijorat. Vă tulbură ceva, Maiestatea Voastră?

El clatină din cap, în timp ce ducele de Norfolk se apleacă să-l asculte.

— Nimic care să te tulbure pe tine.

Mă ia de mână şi mă trage un pic mai aproape de el.

— Eşti o bună creştină, nu-i aşa, draga mea?

— Desigur, îi zic.

— Citeşti Biblia, te rogi la sfinţi şi aşa mai departe?

— Da, Maiestatea Voastră, în fiecare zi.

— Atunci ştii că am dat poporului meu Biblia în limba engleză şi că eu sunt capul bisericii din Anglia?

— Bineînţeles, Maiestatea Voastră. Am depus şi eu jurământul. I-am chemat pe toţi supuşii mei de la castelul Snape şi i-am pus să jure că Domnia Ta eşti capul bisericii şi că papa e doar episcopul Romei şi n-are nici o putere în Anglia.

— Sunt unii care ar vrea ca Biserica Angliei să o apuce pe calea luteranismului, schimbând totul. Şi sunt unii care cred exact contrariul, care ar vrea ca totul să fie iar ca înainte şi să reinstaureze puterea papei. Tu ce crezi despre astea două?

Sunt foarte sigură că nu vreau să-mi exprim părerea nici într-o direcţie, nici în cealaltă.

— Cred că ar trebui să fiu călăuzită de Maiestatea Voastră.

Râde tare, aşa că toată lumea trebuie să râdă laolaltă cu el. Mă strânge drăgălaş de bărbie şi zice:

— Ai foarte mare dreptate. Ca supusă şi ca iubită. Iar eu îţi zic că îmi voi anunţa oficial hotărârea şi o voi numi Cartea Regelui, astfel ca oamenii să ştie ce să creadă. O să le spun eu. O să găsesc o cale de mijloc între Stephen Gardiner, aici de faţă, care ar vrea să reinstaureze toate ritualurile şi puterile bisericii, şi prietenul meu Thomas Cranmer, care nu-i de faţă şi căruia i-ar plăcea ca puterea bisericii să fie redusă până la esenţa Bibliei. Cranmer nu ar vrea nici mânăstiri, nici abaţii sau capele votive, nici măcar preoţi, ci doar predicatori şi Cuvântul Domnului.

— Dar de ce nu este aici Thomas Cranmer, prietenul Domniei Voastre? întreb eu neliniştită.

Una e să promiţi să salvezi un om, alta e s-o faci cu adevărat. Nu ştiu cum ar trebui să îl îndemn pe rege să aibă milă.

Ochii mici ai lui Henric sclipesc şiret.

— Bănuiesc că aşteaptă temător să audă dacă va fi acuzat de erezie şi trădare, chicoteşte el. Cred că stă şi pândeşte după tropăitul soldaţilor care vin să-l ducă în Turn.

— Dar dacă e prietenul Domniei Voastre?

— Atunci groaza sa va fi micşorată de speranţa milosteniei.

— Însă Maiestatea Voastră este atât de miloasă… Îl veţi ierta? îl îmboldesc eu.

Gardiner face un pas înainte şi ridică o mână delicată, ca pentru a mă reduce la tăcere.

— Dumnezeu este cel care iartă, declară regele. Eu sunt cel care face dreptate.

Henric nu îmi acordă o săptămână să mă împac cu fericirea care a dat peste mine. Îmi vorbeşte doar două zile mai târziu, duminică după-amiază, imediat după slujbă. Mă miră că amestecă pioşenia cu interesele personale, dar cum voia lui e voia Domnului, sabatul poate fi deopotrivă sfânt şi profitabil. În timp ce soarele strălucitor se revarsă prin ferestrele mari, curtenii păşesc în alai de la capelă până în sala cea mare, unde o să ia cina, şi deodată regele opreşte pe toată lumea în loc şi îmi face semn cu capul să ies dintre doamne şi să vin în fruntea lor. Toca lui de catifea e trasă mult în jos peste părul care a început să i se rărească, iar perlele care se leagănă, prinse pe marginea ei, sclipesc spre mine. Îmi zâmbeşte ca şi cum ar fi vesel, însă ochii îi sunt la fel de goliţi de viaţă ca şi pietrele acelea preţioase.

Îmi ia mâna în semn de salut şi mi-o prinde sub braţul lui masiv.

— Ai un răspuns pentru mine, lady Latimer?

— Am, îi zic.

Acum, când nu mai am încotro, îmi dau seama că vocea îmi este limpede şi că mâna mea, strivită între umflătura burţii lui mari şi căptuşeala groasă a mânecii, nu tremură deloc. Nu sunt o copilă speriată de necunoscut, ci o femeie: pot înfrunta teama, pot merge spre ea.

— M-am rugat pentru călăuzire şi am primit răspuns, continui eu.

Aruncând o privire în jur, întreb:

— Să-l rostesc aici şi acum?

El dă din cap că da. Nu are nici un pic de simţ al intimităţii. Bărbatul acesta e slujit în fiecare clipă a zilei. Chiar şi când se screme îndurerat, din pricina constipaţiei, pe scaunul de toaletă, există oameni care stau lângă el, gata să-i ofere bucăţi de pânză ca să se şteargă, apă ca să se spele, o mână pe care să o strângă când durerea devine prea mare. Doarme cu un paj la piciorul patului, urinează lângă favoriţii lui, iar când vomită din cauză că a mâncat prea mult, cineva îi ţine vasul. Bineînţeles că nu are nici o ezitare să vorbească despre căsătoria sa în timp ce toată lumea încearcă să audă. Nu riscă nici o clipă să fie umilit: ştie că nu poate fi refuzat.

— Ştiu că sunt binecuvântată între femei şi mai presus de toate celelalte, zic eu şi îi fac o reverenţă foarte amplă. Voi fi profund onorată să fiu soţia Domniei Tale.

Îmi ia mâna şi o duce la buze. Nu a avut nici o îndoială, dar e încântat să mă audă descriindu-mă drept binecuvântată.

— Vei sta lângă mine la cină, promite el. Iar crainicul va face anunţul.

Merg mai departe, cu mâna strânsă sub braţul lui, şi astfel îi conducem pe toţi prin uşile duble până în sala cea mare. Lady Mary merge alături de el, de cealaltă parte. Nu pot s-o văd, căci mă împiedică amploarea pieptului voinic al regelui, iar ea nu încearcă să tragă cu ochiul la mine. Îmi imaginez chipul ei înlemnit şi lipsit de expresie şi ştiu că arăt şi eu cam la fel. Probabil că părem două surori palide, conduse la cină de un tată enorm.

Zăresc masa înălţată, pe care stau tronul şi câte un scaun de o parte şi de alta a lui. Probabil că şeful servitorilor a poruncit ca scaunele să fie aşezate astfel. Până şi el ştia că regele îmi va cere răspunsul când vom merge la cină şi că eu va trebui să spun da.

Urcăm toţi trei pe podiumul pe care e aşezată masa şi ne ocupăm locurile. Marele baldachin acoperă tronul regelui, dar se termină chiar lângă scaunul meu. Abia atunci când voi fi regină, voi mânca sub ţesătura lui din aur. Mă uit în sală, la sutele de oameni care înalţă privirile holbate spre mine. Când îşi dau seama că eu voi fi noua lor regină, se înghiontesc şi mă arată cu degetul. Trompetele răsună şi crainicul face un pas în faţă.

Văd că Edward Seymour are grijă să-şi compună o expresie netulburată când află de sosirea unei noi soţii, care va aduce propriii ei consilieri, o nouă familie regală, noi prieteni regali, noi slujitori regali. Ştiu că va cântări în ce măsură îi ameninţ poziţia de cumnat al regelui, de frate al reginei care a murit tragic în chinurile naşterii. Nu-l zăresc pe fratele său, Thomas, şi nu caut să văd dacă e aici şi dacă mă priveşte. Mă uit cu ochi goi prin sala lungă şi sper că în seara asta cinează în altă parte. Nu-l caut. Nu trebuie să-l mai caut niciodată, câte zile o să mai am.

Mă rog să fiu călăuzită, să se facă voia Domnului, nu a mea, să-mi pun dorinţele încăpăţânate în slujba Lui, nu a mea. Nu ştiu unde poate fi găsit Dumnezeu – în vechea biserică a ritualurilor şi chipurilor de sfinţi, a minunilor şi pelerinajelor lor, sau în noile obiceiuri, cu rugăciuni în engleză şi lecturi din Biblie –, însă trebuie să-L găsesc. Trebuie să-L găsesc ca să-mi înfrânez patima, să-mi stăpânesc ambiţiile. Dacă va trebui să stau înaintea altarului Său şi să mă juruiesc încă unei căsătorii fără iubire, El trebuie să mă sprijine. Nu pot – ştiu că nu pot – să mă mărit cu regele fără ajutorul lui Dumnezeu. Nu-l pot părăsi pe Thomas decât dacă cred că o fac pentru o cauză măreaţă. Nu pot renunţa la prima mea iubire, la singura mea iubire, la dragostea mea tandră, pasională, mistuitoare pentru el – pentru acest bărbat unic şi irezistibil –, decât înlocuind-o cu iubirea lui Dumnezeu, care să mă copleşească.

Mă rog cu ardoare, ca o novice. Mă rog îngenunchind lângă arhiepiscopul Cranmer, care s-a întors la curte fără să fi auzit nici un cuvânt împotriva sa, aproape ca şi cum o acuzaţie de erezie ar fi un pas de dans: înainte, înapoi şi dup-aia o rotire. Pentru mine este de neînţeles, dar se pare că regele şi-a păcălit propriul consiliu să îl acuze pe arhiepiscop, iar apoi s-a întors împotriva lor şi i-a poruncit arhiepiscopului să-i ancheteze pe cei ce au lansat acuzaţiile. Aşa că acum cei cuprinşi de teamă sunt apropiaţii lui Stephen Gardiner, iar Thomas Cranmer revine încrezător la curte, apărat de bunăvoinţa regelui, şi îngenunchează lângă mine, cu chipul lui bătrân şi ridat înălţat spre cer, în timp ce eu mă rog în tăcere, încercând să transform dorinţa mea pentru Thomas în iubire faţă de Dumnezeu. Dar chiar şi acum – proastă cum sunt –, chiar şi când spun cea mai înflăcărată rugăciune, chiar când mă gândesc la răstignire, chipul pe care îl văd e tot acela întunecat al lui Thomas, cu ochii închişi, dezlănţuit în culmile plăcerii. Apoi trebuie să închid ochii, strângându-i cu putere, şi să mă rog şi mai tare.

Mă rog stând în genunchi lângă lady Mary, care nu zice o vorbă despre ridicarea mea în rang, în afară de o laudă tăcută adresată mie şi felicitările ceremonioase spuse tatălui ei. Între martiriul mamei ei şi apariţia mea au fost prea multe mame vitrege pentru ca ea să respingă venirea mea în locul Katherinei de Aragon şi prea multe pentru ca să mă întâmpine cu vreo speranţă. Ultima mamă vitregă a rezistat mai puţin de doi ani, iar cea de dinainte, şase luni. Aş putea să jur că lady Mary stă în genunchi lângă mine într-o rugă tăcută şi se gândeşte în taină că voi avea nevoie de ajutorul lui Dumnezeu şi pentru a ajunge în poziţia înaltă pe care a avut-o mama ei, şi pentru a rămâne acolo. Felul în care înclină capul şi se închină la sfârşitul rugăciunilor, apoi se uită spre mine cu o milă fugară, îmi spune că ajutorul lui Dumnezeu nu i se pare suficient. Se uită la mine de parcă aş fi o femeie care umblă prin întuneric doar în lumina unei lumânări mici, cu care luptă împotriva umbrelor umede, după care înalţă uşor din umeri şi pleacă.

Mă rog ca o călugăriţă, necontenit, la ore fixe, la fiecare oră, neliniştită, îngenuncheată în camera mea, în tăcere, la capelă, sau chiar cu disperare, ori de câte ori sunt vreo clipă singură. În ceasurile întunecate de dinaintea ivirii timpurii a zorilor de vară, când sunt febrilă şi n-am somn, cred că mi-am înfrânt dorinţa pentru Thomas, dar dimineaţa, când mă trezesc, tânjesc după atingerea lui. Nu mă rog niciodată ca el să vină după mine. Ştiu că nu poate să o facă. Ştiu că nu trebuie să o facă. Totuşi, de fiecare dată când în spatele meu se deschide uşa capelei, inima îmi tresare, deoarece cred că e el. Aproape că pot să-l văd cum stă în pragul uşii, în lumina strălucitoare, aproape că pot să-l aud spunând: „Vino, Kateryn, hai să plecăm!“. Atunci răsucesc în mâini mărgelele rozariului şi mă rog ca Dumnezeu să trimită asupră-mi un accident, o catastrofă groaznică, ceva care să împiedice ziua nunţii mele.

— Dar ce altceva ar putea fi, în afară de moartea regelui? întreabă Nan.

Mă uit cu ochi goi la ea.

— Să te gândeşti la aşa ceva înseamnă înaltă trădare, îmi reaminteşte ea cu o voce scăzută, acoperită de murmurul liturghiei din stranele corului. Şi să spui aşa ceva înseamnă înaltă trădare. Nu te poţi ruga pentru moartea lui, Kateryn. Te-a cerut de nevastă şi tu ai consimţit. E neloial din partea ta, ca supusă şi ca soţie a lui.

Îmi plec capul la auzul reproşului ei. Dar are dreptate. N-are cum să nu fie păcat să te rogi pentru moartea altuia, chiar şi a celui mai mare duşman al tău. O oştire care merge la luptă ar trebui să se roage să fie cât mai puţini morţi chiar în timp ce se pregăteşte să îşi facă datoria. Asemenea soldaţilor, şi eu trebuie să mă pregătesc să-mi fac datoria, riscându-mi viaţa. Pe lângă asta, el nu e cel mai mare duşman al meu. E tot timpul amabil şi îngăduitor, îmi spune că e îndrăgostit de mine, că voi fi totul pentru el. E regele meu, cel mai de seamă rege pe care l-a avut vreodată Anglia. Obişnuiam să visez la el când eram copilă şi mama îmi povestea despre regele cel tânăr şi chipeş, despre caii lui, despre veşmintele lui cu fir de aur, despre cutezanţa lui. Nu-i pot dori răul. Ar trebui să mă rog să fie sănătos, să fie fericit, să aibă o viaţă lungă. Ar trebui să mă rog să am parte de mulţi ani de căsnicie cu el, ar trebui să mă rog să-l pot face fericit.

— Arăţi groaznic, zice tăios Nan. Nu poţi să dormi?

— Nu.

M-am trezit toată noaptea, ca să mă rog să fiu cruţată.

— Trebuie să dormi, îmi porunceşte ea. Şi să mănânci. Eşti cea mai frumoasă femeie de la curte. Nimeni nu se compară nici măcar pe departe cu tine. Mary Howard şi Catherine Brandon sunt nimic pe lângă tine. Dumnezeu ţi-a dat darul unei frumuseţi neasemuite. Nu-l risipi. Şi să nu crezi că, dacă-ţi piere frumuseţea, el o să te părăsească. Odată ce hotărăşte ceva, nu se mai răzgândeşte, chiar dacă jumătate din Anglia îi stă împotrivă…

Se întrerupe şi se corectează, cu un râset mic:

— Desigur, asta dacă nu cumva se răzgândeşte brusc şi totul se răstoarnă cu susul în jos, iar el devine ferm hotărât să facă exact contrariul şi atunci nimeni nu-l poate convinge să facă altfel.

— Dar când se răzgândeşte? o întreb eu. Şi de ce?

— Într-o clipă, zice ea. Cât ai bate din palme. Dar niciodată nu poţi prevedea aşa ceva.

Clatin din cap şi o întreb:

— Şi-atunci cum se descurcă lumea? Cu un rege aşa de schimbător? Cu un rege alunecos?

— Unii nu se descurcă, zice ea răstit.

— Dacă nu mă pot ruga să fiu cruţată, pentru ce să mă rog? Pentru resemnare?

Nan clatină din cap.

— Stăteam de vorbă cu bărbatu-meu, Herbert, şi mi-a zis că el crede că ai fost trimisă de Dumnezeu.

Chicotesc imediat. Soţul lui Nan, William Herbert, nu s-a sinchisit niciodată prea mult de mine. Socot cât mi-o fi crescut importanţa în lume dacă acum el şi-a dat seama că sunt un mesager ceresc.

Însă Nan nu râde.

— Crede cu adevărat asta. Ai apărut exact în momentul în care aveam nevoie de o regină credincioasă. Îl vei salva pe rege, împiedicându-l să cadă iar în puterea Romei. Regele îşi pleacă urechea la sfaturile vechilor clerici. Ei îl avertizează că ţara nu numai că cere o reformă, dar devine luterană şi complet eretică. Îl sperie, ca să se îndrepte iarăşi spre Roma, şi îl întorc împotriva propriului său popor. Iau Biblia din bisericile Angliei, pentru ca oamenii să nu poată citi singuri Cuvântul lui Dumnezeu. Acum au arestat şase oameni la Windsor, printre care şi pe dirijorul corului, şi îi vor arde pe rug în mlaştina de mai jos de castel. Şi asta doar pentru că vor să citească o Biblie în engleză!

— Nan, nu pot să-i salvez! N-am fost trimisă de Dumnezeu ca să-i salvez!

— Trebuie să salvezi biserica reformată, să-l salvezi pe rege şi să ne salvezi pe noi toţi. Aceasta este lucrarea Domnului, pe care noi credem că poţi să o înfăptuieşti. Reformiştii vor ca tu să-l sfătuieşti pe rege în momentele în care se ocupă de treburile lui intime. Numai tu o poţi face. Trebuie să faci faţă acestei sarcini, Kat. Dumnezeu te va călăuzi.

— Ţie ţi-e uşor să spui asta. Soţul tău nu înţelege că eu nu ştiu ce vorbeşte lumea? Nu ştiu cine de care parte e! Nu sunt persoana potrivită pentru aşa ceva. Nu ştiu nimic despre asta şi nici nu mă interesează.

— Dumnezeu te-a ales pe tine. Şi lucrurile sunt destul de uşor de înţeles. Curtea e împărţită în două tabere şi fiecare e convinsă că are dreptate, că e călăuzită de Dumnezeu. Într-una sunt cei care ar vrea ca regele să încheie o înţelegere cu Roma şi să refacă iar mânăstirile, abaţiile şi tot ritualul Bisericii Catolice. Episcopul Stephen Gardiner şi oamenii care lucrează cu el: episcopul Bonner, sir Richard Rich, sir Thomas Wriothesley – oameni de felul ăsta. Cei din familia Howard sunt papistaşi şi şi-ar dori ca vechea biserică să fie repusă în drepturi dacă s-ar putea, însă vor face întotdeauna ce le va cere regele, indiferent ce-ar fi. Apoi venim noi, care am vrea ca biserica să meargă mai departe cu reforma, să renunţe la superstiţia practicilor catolice, să citim Biblia în engleză, să ne rugăm în engleză, să-L venerăm pe Domnul în engleză, să nu se mai ia niciodată vreun bănuţ de la un om sărac, cu promisiunea că i se vor ierta păcatele, să nu mai fie înşelat vreodată nici un om sărman cu o statuie care sângerează la comandă, să nu i se mai poruncească niciodată unui sărac să facă un pelerinaj costisitor. Noi credem în adevărul din Cuvântul lui Dumnezeu şi-atâta tot.

— Şi bineînţeles că tu crezi că voi aveţi dreptate, observ eu. Întotdeauna ai crezut asta. Şi cine vorbeşte în numele vostru?

— Nimeni. Asta e problema. În ţară şi la curte sunt tot mai mulţi oameni care gândesc ca noi. Aproape toată Londra. Însă nu avem de partea noastră pe nimeni important, în afară de Thomas Cranmer. Nici unul dintre noi nu se bucură de trecere pe lângă rege. De-aia trebuie să faci tu asta.

— Să-l fac pe rege să rămână pe calea reformei?

— Doar atât. Nimic mai mult. Doar să-l faci să continue reformele pe care el însuşi le-a început. Fratele nostru, William, e şi el sigur de asta. E cea mai importantă sarcină ce se poate înfăptui – şi nu doar în Anglia, ci în întreaga lume. Ţi se oferă o ocazie imensă, Kat. Ocazia să fii o femeie de seamă, o conducătoare.

— Nu vreau asta. Vreau să fiu bogată, să duc un trai confortabil şi să fiu în siguranţă. Ca orice femeie care are un pic de minte. Toate celelalte sunt prea mult pentru mine. Mă depăşesc.

— Nu sunt prea mult pentru tine dacă ai ajutorul lui Dumnezeu. Atunci vei fi triumfătoare. Mă voi ruga pentru asta. Toţi ne vom ruga pentru asta.

Regele vine în apartamentul lui lady Mary şi o salută mai întâi pe ea, aşa cum va face până în ziua nunţii noastre, când voi deveni prima doamnă din regat şi voi avea propriile mele odăi. Atunci mă va saluta mai întâi pe mine, iar lady Mary şi toate femeile din regat vor merge în urma mea. Când le prefir în minte pe doamnele care până acum s-au uitat de sus la umila Kateryn Parr, dar vor fi nevoite să se plece până la pământ în faţa reginei Kateryn, trebuie să-mi ascund încântarea trufaşă. Regele se aşază între noi două, pe un jilţ care scârţâie sub greutatea lui când doi scutieri îl lasă jos. Scutierii îi aduc un scăunel pentru picioare, iar un paj se pleacă şi îi ridică încet piciorul greu, sprijinindu-l pe scăunel. Regele îşi alungă de pe chip grimasa de durere şi se întoarce spre mine zâmbind.

— Sir Thomas Seymour ne-a părăsit. N-a vrut să mai rămână nici o zi, nici măcar pentru nuntă. De ce crezi că a făcut asta?

Ridic din sprâncene cu o mirare calmă.

— Nu ştiu, Maiestatea Voastră. Unde a plecat?

— Nu ştii? N-ai auzit?

— Nu, Maiestatea Voastră.

— Păi, s-a dus să facă ce i-am cerut, zice el. E cumnatul şi slujitorul meu. Face doar ce-i poruncesc, indiferent ce îi poruncesc. E câinele şi sclavul meu.

Izbucneşte într-un râs subit, un râs şuierat, iar Edward Seymour, celălalt cumnat al regelui, râde şi el tare, de parcă nu s-ar împotrivi nici o clipă să fie numit câine şi sclav.

— Maiestatea Sa i-a încredinţat fratelui meu o misiune importantă, îmi spune Edward.

Pare încântat, însă toţi curtenii sunt nişte mincinoşi.

— Fratele meu, Thomas, s-a dus ca ambasador la regina Mary, regenta Flandrei.

— Vom face o alianţă cu ea, zice regele. Împotriva Franţei. Iar de data asta nu va mai putea fi ruptă, de data asta vom distruge Franţa şi ne vom redobândi pământurile noastre englezeşti şi chiar mai mult de-atât, nu, Seymour?

— Fratele meu va obţine pentru Maiestatea Voastră şi pentru Anglia o alianţă care să dureze veşnic, promite zorit Edward. De-aia a plecat în mare grabă, ca să-şi înceapă munca cât de repede.

Întorc capul de la unul la celălalt, ca una din acele mici maşinării automate pe care le făuresc ceasornicarii. Tic-tac: vorbeşte un bărbat, apoi celălalt. Tic-tac: acum invers. Aşa că tresar atunci când regele se întoarce brusc spre mine, rupând ordinea, şi zice:

— O să-ţi fie dor de sir Thomas? O să-ţi fie dor de el, lady Latimer? E un mare favorit al vostru, al doamnelor, nu-i aşa?

Sunt gata să neg cu înflăcărare, dar adulmec capcana.

— Sunt sigură că tuturor ne va fi dor de el, zic pe un ton indiferent. E o companie veselă pentru cele tinere. Mă bucur că umorul său poate sluji atât de bine Maiestăţii Voastre, chiar dacă eu nu l-am priceput.

— Nu-ţi plac pretendenţii curtenitori? zice el şi mă priveşte atent.

— Eu sunt o femeie din nord şi-mi place să vorbesc aşa, mai de-a dreptul. Nu-mi place vorbăria.

— Încântător! declară sonor Edward Seymour pe când regele râde la discursul meu ţărănesc şi pocneşte din degete către paj, care îi dă jos piciorul de pe scăunel, după care doi paji îl ridică în picioare şi îl sprijină când se clatină.

— Vom merge la cină, spune regele. Mi-e atât de foame, că aş putea mânca un bou! Iar tu trebuie să capeţi mai multă putere, lady Latimer. Mai ai şi alte treburi de făcut! Vreau o mireasă frumoasă!

Fac o reverenţă când trece şontâcăind pe lângă mine, cu greutatea lui imensă sprijinită pe picioarele-i fragile şi cu o pulpă mult îngroşată din cauza bandajului gros înfăşurat în jurul rănii supurânde. Mă ridic şi păşesc alături de lady Mary. Ea îmi aruncă un surâs mic, rece, şi nu zice nimic.

Trebuie să-mi aleg o deviză. Eu şi Nan suntem în iatacul meu, cu uşa zăvorâtă pentru toată lumea, tolănite în pat la lumina scăzută a lumânărilor.

— Ţi le aduci aminte pe toate? o întreb curioasă.

— Bineînţeles că da. Am văzut iniţialele fiecăreia cioplite pe fiecare grindă de lemn şi ornament din piatră din fiecare palat. Apoi le-am văzut răzuite de pe piatră şi de pe lemn şi înlocuite cu iniţiale noi. Am cusut fiecare deviză pe steagurile de la nunţile lor. Am văzut fiecare emblemă proaspăt vopsită. Le-am văzut scuturile heraldice sculptate şi apoi îndepărtate cu foc de pe vasul regal. Bineînţeles că mi le aduc aminte pe toate. De ce nu mi le-aş aminti? Am fost acolo şi atunci când a fost anunţată fiecare, şi atunci când a fost îndepărtată. Mama m-a băgat în slujba reginei Angliei, Katherine de Aragon, şi m-a pus să promit că-i voi fi întotdeauna loială reginei. Nu şi-a închipuit niciodată că vor fi şase. N-a visat niciodată că una dintre ele vei fi tu. Întreabă-mă deviza uneia din ele. Le ştiu pe toate!

— Anne Boleyn, zic eu la întâmplare.

— „Cea mai fericită“, spune Nan cu un râs aspru.

— Anne de Cleves?

— „Dumnezeu m-a trimis să păzesc binele“.

— Katherine Howard?

Nan se strâmbă, de parcă amintirea ar fi una amară, apoi zice:

— „Numai voia lui“, biata mincinoasă.

— Katherine de Aragon?

Pe aceasta o ştim amândouă. Katherine a fost draga prietenă a mamei noastre şi o martiră a credinţei şi a infidelităţii cumplite a soţului ei.

— „Umilă şi loială“, Dumnezeu s-o binecuvânteze. N-a existat femeie mai umilită. Şi nici mai loială.

— Care era deviza lui Jane?

Jane Seymour va rămâne mereu soţia preferată, orice aş zice sau aş face eu. I-a dăruit un fiu şi a murit înainte ca el să se sature de ea. Acum el îşi aminteşte o femeie perfectă, mai mult sfântă decât soţie, ba chiar reuşeşte să verse câteva lacrimi fierbinţi pentru ea. Însă Nan, sora mea, îşi aduce aminte că Jane a murit înspăimântată şi singură, întrebând de soţul ei, şi nimeni nu a avut curajul să-i spună că el plecase.

— „Legată să mă supun şi să slujesc“, zice Nan. Legată de mâini şi de picioare, dacă e să spunem adevărul.

— Legată? Cine a legat-o?²

— Ca pe un câine, ca pe o sclavă. Fraţii ăia ai ei au vândut-o regelui de parcă era un pui cu aripile şi picioarele legate. Au dus-o la piaţă şi au pus-o la mezat chiar sub nasul reginei Anne. I-au legat aripile şi picioarele, au umplut-o şi au băgat-o în arşiţa de cuptor din apartamentul reginei, convinşi că regele va vrea să o guste.

— Încetează.

Amândoi foştii mei soţi au trăit departe de curte, departe de bârfele Londrei. Când primeam vreo veste de la Londra, ea venea cu o întârziere de mai multe săptămâni şi prin strălucirea trandafirie a depărtării, aşa cum era povestită de negustorii ambulanţi sau, rareori, într-un bileţel scris în grabă de Nan. Zvonurile despre soţiile regelui care au venit şi au plecat în decursul anilor erau ca nişte basme despre fiinţe imaginare: curva tânără şi frumoasă, ducesa germană grasă, mama angelică moartă la naştere. Eu nu pot vedea regele şi curtea lui cu cinismul plin de discernământ al lui Nan, nu ştiu nici jumătate din ce ştie ea. Nimeni nu cunoaşte toate secretele pe care le-a auzit ea. Am venit la curte abia în ultimele luni de viaţă ale soţului meu, Latimer, şi am găsit un zid de tăcere absolută în jurul oricărei pomeniri a ultimei regine – şi nici o amintire veselă despre vreuna dintre ele.

— Ar fi bine ca deviza ta să fie o promisiune de loialitate şi umilinţă, zice Nan. El te ridică într-un rang deosebit de important. Trebuie să declari public că îi eşti recunoscătoare şi că îl vei sluji.

— Nu sunt o femeie umilă din fire, îi spun cu un zâmbet mic.

— Trebuie să fii recunoscătoare.

— Vreau ceva despre graţia divină, consimt eu. Singurul lucru care mă va face să suport asta e să ştiu că aşa a fost voia Domnului.

— Nu, nu poţi să spui nimic de felul ăsta, mă previne ea. Dumnezeu trebuie să fie în soţul tău, în rege.

— Vreau ca Dumnezeu să mă folosească. Trebuie să mă ajute. Vreau ceva cum ar fi „Tot ce fac este pentru Domnul“.

— „Tot ce fac este pentru El“? sugerează Nan. Sună ca şi cum te-ai gândi doar la rege.

— Dar e o minciună, zic eu fără înconjur. Nu vreau să folosesc cuvinte viclene, care să însemne două lucruri în acelaşi timp, ca un curtean sau ca un preot necinstit.

— O, nu mai fi atât de directă şi de nordică!

— Doar onestă, Nan. Nu vreau decât să fiu sinceră.

— Ce zici de „Folositoare în tot ceea ce fac“? Nu zice cui îi eşti folositoare. Tu ştii că e vorba de Dumnezeu şi de religia reformată, dar nu e neapărată nevoie să spui asta.

— Folositoare în tot ceea ce fac, repet eu fără prea mult entuziasm. Nu e prea înălţător.

— „Cea mai fericită“ a murit în trei ani şi jumătate, zice Nan cu asprime. „Numai voia lui“ şi-a dus amantul la moarte. Astea sunt nişte devize, nu preziceri.

Lady Elizabeth, fiica lui Anne Boleyn, este adusă de la micuţa ei curte de la Hatfield pentru a-mi fi prezentată, eu fiind noua ei mamă vitregă – a patra în decurs de şapte ani –, iar regele decide ca întâlnirea să fie ceremonioasă şi publică, aşadar copila de nouă ani trebuie să intre în imensa sală oficială de la Hampton Court, care este ticsită cu sute de oameni. Are spatele ţeapăn şi faţa îi e albă precum muselina din care e făcută partea de sus a rochiei ei. Arată ca odrasla unui artist, născută să păşească pe o scenă făcută din căruţe, singură în mulţime: totul numai spectacol şi nici un pic de teren solid. Neliniştea o face să pară ştearsă, biata mititică! Părul arămiu îi este bine întins în spate pe sub glugă, are gura strânsă şi se holbează în jur cu ochii ei negri. Păşeşte aşa cum a învăţat-o guvernanta, cu spatele foarte drept şi cu capul ridicat şi ţeapăn. De cum o văd, mi se face tare milă de ea, sărăcuţa: mama i-a fost decapitată la porunca tatălui ei înainte ca micuţa să împlinească trei ani, iar propria ei siguranţă a fost mereu şubredă de când s-a transformat peste noapte din moştenitoare regală în odraslă regală nelegitimă. Chiar şi numele i-a fost schimbat din prinţesa Elizabeth în lady Elizabeth şi nimeni nu a mai făcut reverenţe în faţa ei când i s-au servit pâinea şi laptele.

Nu văd o ameninţare în această făptură micuţă. Văd în schimb o fetiţă care nu şi-a cunoscut niciodată mama, care nu a fost sigură nici măcar de numele ei, care şi-a văzut rareori tatăl şi a fost iubită doar de servitorii ce se agaţă de slujbele obţinute printr-un noroc şi muncesc pe degeaba când vistiernicul regelui uită să-i plătească.

Îşi ascunde spaima în spatele unui formalism rigid – are un înveliş de regalitate, ca o cochilie – şi sunt sigură că înăuntrul ei micuţa şi delicata creatură se face mică precum o scoică Whitstable stropită cu zeamă de lămâie. Face o reverenţă amplă spre tatăl ei, apoi se răsuceşte şi face una şi spre mine. Ne vorbeşte în franceză, exprimându-şi recunoştinţa pentru faptul că tatăl ei îi permite să se afle în prezenţa lui şi bucuria de a-şi saluta noua şi onorata mamă. Mă pomenesc că o privesc aproape ca şi cum ar fi un biet animăluţ din menajeria din Turn, căruia regele i-a poruncit să facă giumbuşlucuri.

Apoi zăresc o privire fugară între Elizabeth şi lady Mary şi îmi dau seama că sunt într-adevăr surori, că amândouă se tem de tatăl lor, sunt complet dependente de toanele lui, nesigure de poziţia lor în lume şi instruite să nu calce niciodată greşit pe un drum foarte nesigur. Lady Mary a fost silită să o slujească pe Elizabeth când era o prinţesă copil, dar asta nu a născut duşmănie. Lady Mary a ajuns să-şi iubească sora vitregă, iar acum înclină încurajator din cap în timp ce vocea scăzută a lui Elizabeth şovăie la cuvintele în franceză.

Mă ridic de la locul meu şi cobor repede de pe podiumul pe care sunt puse jilţurile. Iau mâinile reci ale lui Elizabeth şi o sărut pe frunte.

— Eşti foarte bine-venită la curte, îi zic eu în engleză – căci cine vorbeşte într-o limbă străină cu fiica sa? Şi voi fi foarte bucuroasă să fiu mama ta şi să am grijă de tine, Elizabeth. Sper că mă vei vedea ca pe o mamă adevărată şi că împreună vom fi o familie. Sper că vei învăţa să mă iubeşti şi să ai încredere că te voi iubi ca pe propriul meu copil.

Obrajii palizi i se colorează intens până la sprâncenele nisipii, buzele subţiri îi tremură. Nu are cuvinte de răspuns pentru un gest firesc de afecţiune, deşi a avut pregătite discursuri în franceză.

Mă întorc spre rege.

— Maiestatea Voastră, dintre toate comorile pe care mi le-aţi dăruit, aceasta – fiica voastră – este cea care îmi oferă cea mai mare plăcere.

Arunc o privire spre lady Mary, care a albit de uimire la brusca mea lipsă de formalism.

— Pe lady Mary o iubesc deja, continui eu. Iar acum o voi iubi şi pe lady Elizabeth. Când îl voi cunoaşte pe fiul vostru, fericirea mea va fi desăvârşită.

Favoriţii, Anthony Denny şi Edward Seymour, îşi mută privirea de la mine la rege, ca să vadă dacă am uitat care mi-e locul şi l-am făcut de ruşine – eu, soţia lui de rang umil. Însă regele radiază de încântare. Se pare că de data asta vrea o soţie la fel de iubitoare faţă de copiii lui pe cât este faţă de el.

— Vorbeşti cu ea în engleză, este tot ce comentează el. Dar ea vorbeşte cursiv franceza şi latina. Fiica mea e o cărturăreasă, la fel ca tatăl ei.

— Vorbesc din inimă, îi zic şi el mă răsplăteşte cu căldura zâmbetului său.

1. În original „Warden of the Marches“, rang din Evul Mediu în cadrul conducerii Angliei şi Scoţiei, ai cărei deţinători erau responsabili cu siguranţa graniţei dintre cele două naţiuni. A devenit inutil după unirea Scoţiei cu Anglia, înfăptuită în timpul domniei regelui Iacob, în 1603.

2. Joc de cuvinte în limba engleză: cuvântul bound are atât sensul de „hotărâtă“ sau „decisă“, cât şi cel de „legată“, la propriu; e folosit aici în sensul de „juruită“, „legată printr-o promisiune“.