Steaua Nordului, Hanul înecaţilor, Stan Ucigaşul, Bătrîna doamnă din Bayeux © 2014 Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4620-3

ISBN PDF: 978-973-46-4621-0

ISBN print: 978-973-46-4443-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Everett Collection/Shutterstock.com (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

Steaua Nordului

I

Un mormăit neclar la telefon a provocat totul, în orice caz participarea lui Maigret la această aventură derutantă.

Peste două zile, urma să părăsească Poliţia Judiciară şi să iasă oficial la pensie. Iar aceste două zile ar fi vrut să le petreacă, ca şi pe cele dinainte, făcînd ordine în dosare, din care trebuia să-şi scoată hîrtiile personale şi notele. Lucra de treizeci de ani în instituţia aceea de pe cheiul Orfèvres, unde fiecare colţişor îi era mai familiar decît ungherele propriului apartament. Niciodată nu se gîndise cu nerăbdare la momentul pensionării. Dar iată că înainte cu patruzeci şi opt de ore de libertate se simţea ca un soldat în pragul lăsării la vatră. Număra orele, gîndul îi zbura întruna la casa de pe malul Loarei, care îl aştepta, şi unde doamna Maigret se ocupa deja de toate pregătirile în vederea sosirii lui.

Ca să lucreze liniştit, îşi petrecuse noaptea în birou, acum albăstrit tot de fumul gros de pipă. Zorii îi dezvăluiau ploaia de pe cheiuri, unde felinarele erau aprinse încă, iar acea atmosferă îi amintea de nenumărate interogatorii care începuseră după-amiaza, în acel birou, şi se încheiaseră cu mărturisirea făptaşului, extenuat, abia în faptul unei zile cenuşii, cînd cel care conducea interogatoriul era la fel de istovit ca individul interogat.

Ţîrîitul unui telefon răsună într-un birou vecin. La început, Maigret nu-i dădu atenţie, apoi ridică încet capul, îşi aminti că inspectorul de gardă trecuse cu cîteva minute înainte să-i spună că merge să bea o cafea caldă.

Marea casă a Poliţiei Judiciare era pustie, cîte un bec lumina ici-colo şi pe culoare nu vedeai nici ţipenie. Maigret intră în birou, ridică receptorul şi răspunse:

— Alo!

O voce de bărbat întrebă atunci de la celălalt capăt al firului:

— Tu eşti?

De ce, în loc să răspundă „nu” sau să ceară detalii, Maigret se mulţumi să mormăie ceva de neînţeles?

— Sînt Pierre… Am fost anunţaţi la Police-Secours¹ că o crimă misterioasă a fost comisă chiar acum la hotelul Steaua Nordului… Te duci?

Maigret mormăi din nou, închise, se uită în jur nehotărît. Ştia cum se petrec astfel de lucruri. Inspectorul de gardă avea un prieten, numitul Pierre, la dispeceratul central de la Police-Secours, iar acest prieten era foarte bucuros să-i dea un pont.

Încă două zile…

Maigret îşi umplu pipa, se întoarse în biroul lui, dar nu avu curajul să se afunde iarăşi în maldărul de hîrtii, aşa că îşi puse pălăria, îmbrăcă pardesiul cu guler de catifea şi coborî scările cu umerii ridicaţi.

Era abia şase dimineaţa. Informaţia fusese transmisă cu repeziciune deoarece, atunci cînd Maigret coborî din taxi pe strada Maubeuge, la doi paşi de Gara de Nord, nu zări oameni strînşi laolaltă la intrarea hotelului, păzită de un agent în uniformă.

— Comisarul de cartier a sosit?

— Nu încă. S-a dus cineva să-l ia de-acasă.

— Medicul?

— Tocmai a urcat.

Era un hotel foarte modest, hotelul banal din apropierea tuturor gărilor. Într-un birou mic, din dreapta uşii, Maigret băgă de seamă un pat desfăcut, probabil al paznicului de noapte.

Totul era cenuşiu, de o curăţenie îndoielnică, mai ales în lumina zorilor năclăite de ploaie.

— La etajul al doilea, camera 32…

Covor uzat şi fixat cu bare de aramă. Pe culoarul de la etajul întîi, cîteva persoane în pijamale, unele cu pardesiuri îmbrăcate în locul halatelor de casă, cu faţa buhăită de somn şi cu acea expresie de năuceală stîrnită de catastrofele bruşte.

Maigret trecu şi aproape că se lovi de o tînără care cobora, îmbrăcată cu un taior de culoare închisă.

— Unde vă duceţi? întrebă el mecanic.

— La tren.

— Întoarceţi-vă în cameră.

— Dar…

— Nimeni n-are voie să iasă din hotel fără permisiunea mea. La uşă stă un agent de poliţie.

Şi, înaintînd, o forţa să urce treptele cu spatele.

— O să dureze mult?

— Nu ştiu. Vă rog încă o dată să vă întoarceţi în camera dumneavoastră.

La începutul unei anchete, îi plăcea să fie ursuz şi, în plus, de data asta nici nu dormise. O uşă se deschise, cea a camerei 32, şi un bărbat îmbrăcat în grabă, fără cravată, cu picioarele goale în papuci, întrebă:

— Comisarul de cartier?

— Nu! Poliţia Judiciară. Comisarul Maigret.

— Intraţi, vă rog. Sînt patronul hotelului… E prima dată, de cinci ani de cînd fac meseria asta, cînd mi se întîmplă…

Deja clasat! Un tip plictisitor şi vorbăreţ, plîngăreţ, un individ slab care-şi plasase bănişorii economisiţi în această afacere, cu speranţa să se retragă după cîţiva ani.

Maigret intră în cameră. Medicul îşi îmbrăca pardesiul, în timp ce pe pat zăcea întins un bărbat în pielea goală, într-o poziţie din care nu i se putea vedea faţa, dar care etala o rană mare în mijlocul spatelui, cam în dreptul inimii.

— Mort?

— Aproape instantaneu.

— Şi sîngele?

Medicul arătă o băltoacă mare, jos, lîngă uşă.

— S-a tîrît pînă acolo ca să strige după ajutor.

Patronul explică:

— Tocmai sunase ceasul, pentru că mă trezesc întotdeauna la cinci şi jumătate. Clientela noastră pleacă în general cu trenul şi, în consecinţă, e matinală. Am auzit zgomot de uşi…

— O clipă. Spuneţi „zgomot de uşi”. Aţi folosit intenţionat pluralul, e vorba despre zgomot făcut de mai multe uşi?

— Aşa cred… Nu ştiu exact. Am auzit agitaţie…

— Şi paşi?

— Sigur, şi paşi!

— Pe coridor sau pe scară?

— Nu ştiu ce să zic…

— Gîndiţi-vă bine… Paşii de pe scară nu fac acelaşi zgomot ca aceia de pe podea.

— Să fi fost şi unii, şi alţii? Ceea ce m-a frapat a fost un strigăt, un strigăt care părea să iasă cu greu din gîtlejul cuiva… Tocmai îmi trăgeam pantalonii. Am deschis uşa şi…

— Mă scuzaţi! Unde dormiţi?

— La capătul culoarului de la etajul întîi. E acolo o cămăruţă pe care n-o putem închiria pentru că nu e luminată decît de o lucarnă.

— Continuaţi!

— Asta e tot. Am alergat într-acolo. Clienţii îşi întredeschideau uşile. Uşa de la 32 era deschisă şi, în prag, un bărbat stătea mai curînd în genunchi decît culcat, pierzînd mult sînge…

— Era în pielea goală?

— Eu i-am scos pijamaua, interveni medicul.

— Lovitură de cuţit?

— Da, lovitură de cuţit. O armă solidă, cu lama lată.

Comisarul de cartier sosi în sfîrşit şi se încruntă cînd îl găsi acolo pe Maigret.

Maigret avea oroare în special de dramele din hoteluri şi regreta deja că răspunsese la un apel telefonic care nu-i era destinat. Ca întotdeauna, călătorii îşi pierdeau răbdarea. Îşi făceau apariţia unul după altul.

— Mă scuzaţi, domnule comisar… Uitaţi actele mele. Sînt un om onorabil, cunoscut în Béziers. Trebuie să ajung la prînz la Bruxelles şi trenul meu…

Comisarul nu putea să răspundă decît:

— Îmi pare rău!

Unii se supărau. Cîteva femei plîngeau, după ce încercaseră să-şi folosească tot farmecul ca să-l convingă.

— Dacă soţul află că am dormit în hotelul ăsta…

— Aveţi răbdare, doamnă!

În cele din urmă, văzînd că toţi acei oameni blocau culoarul, se înfurie, îi obligă să intre în camerele lor şi să nu mai iasă pe uşă.

Avea mai puţin de un sfert de oră la dispoziţie să facă o treabă bună. Curînd, aveau să sosească specialiştii de la Identitatea Judiciară, cu aparatele lor de fotografiat şi cu instrumente de tot felul.

Apoi va veni rîndul judecătorului de instrucţie, al substitutului, al medicului legist.

— Astea sînt bagajele lui? N-are altele?

Palid, proprietarul hotelului făcu semn că nu. Într-un colţ, era doar o valiză mică. Maigret o deschise şi găsi în ea numai obiecte de toaletă şi lenjerie de schimb.

În cuier, erau agăţate un costum gri-fer foarte bine croit, un pardesiu cu martingală la spate şi o pălărie simplă, marcată cu iniţialele G.B.

Pe cartea de vizită din portofel scria: Georges Bompard, strada Miromesnil nr. 17, Paris. În portofel nu erau bani şi nici în altă parte – nu găsiră decît mărunţiş prin buzunare.

Maigret ceruse să fie întors cadavrul şi constată că avea în faţa lui un bărbat de vreo patruzeci şi cinci de ani, foarte îngrijit, cu trăsături deosebit de fine. Lucru ciudat, părul de un gri argintiu, prin contrast, îi dădea necunoscutului un aer foarte tînăr şi, în acelaşi timp, o anumită distincţie.

— Aduceţi-mi fişa lui!

Patronul o aduse. Era completată pe numele Bompard şi conţinea aceeaşi adresă ca pe cartea de vizită.

— A venit singur?

— L-am întrebat adineaori pe paznicul de noapte, pentru că s-a cazat la noi la trei şi jumătate dimineaţa. Era singur.

— Unde e paznicul de noapte?

— Aşteaptă jos.

— Spuneţi-i că-i interzic să părăsească hotelul pînă îmi termin ancheta.

În acelaşi moment, Maigret se aplecă şi ridică de jos un ciorap de mătase ce fusese ascuns în parte de un picior al patului.

— Aduceţi-mi lista călătorilor, bărbaţi şi mai ales femei.

Ciorapul de mătase fusese scos şi lăsat să cadă ca atunci cînd ne dezbrăcăm în grabă. Era de culoarea pielii, de mărime oarecum mică, de calitate medie.

Lăsîndu-l pe comisarul de cartier să-şi culeagă elementele pentru raport şi să-i primească pe cei de la Parchet, Maigret ieşi din cameră, tot cu pardesiul pe el, cu pălăria pe cap şi pipa între dinţi. Dar pipa se stinsese şi el îi ceruse patronului să-l urmeze cam cum ar proceda un colonel care trece în revistă dormitoarele comune ale soldaţilor.

— Aici? întrebă Maigret arătînd o uşă.

— Doamna Geneviève Blanchet, patruzeci şi doi de ani, văduvă, locuieşte la Compiègne.

— Să intrăm!

De la prima privire, constată că doamna Blanchet purta ciorapi mercerizaţi, dar o obligă totuşi să-şi deschidă bagajele. Apoi, în pofida protestelor, examină camera.

— N-aţi auzit nimic?

Ea roşi. Maigret fu nevoit să insiste.

— Am avut impresia… Ştiţi, pereţii sînt foarte subţiri!… Ziceam că am avut impresia că acest domn nu era singur şi că…, mă rog, că ei…

— Făceau dragoste în camera de alături? întrebă fără menajamente Maigret, care nu putea să sufere femeile exagerat de ruşinoase.

Mai departe, îi dădură de furcă două englezoaice în vîrstă, pentru că aveau mai multe perechi de ciorapi de mătase, dar noi, pe care plănuiau să le treacă frontiera pe ascuns pentru nepoata lor.

O femeie din Elveţia cu acte suspecte a fost trimisă la Poliţia Judiciară pentru verificarea identităţii.

Timpul trecea fără ca Maigret să descopere al doilea ciorap. La etajul de deasupra ajunse la tînăra în taior pe care o întîlnise deja pe scară şi privirea îi coborî imediat la picioare.

— Ia uite! Nu purtaţi ciorapi? întrebă el mirat. În anotimpul ăsta?

Era martie şi frig afară.

— Nu port niciodată ciorapi.

— Aveţi bagaje?

— Nu!

— Aţi completat o fişă?

— Da.

O căută în teanc. Pe fişă scria că era Céline Germain, fără ocupaţie, cu domiciliul pe strada Saules, în Orléans.

— Vă numiţi Céline Germain?

— Da.

O examină mai cu atenţie, pentru că răspunsurile ei aveau o hotărîre agresivă.

— Vîrsta?

— Nouăsprezece ani!

— Sînteţi sigură că nu purtaţi niciodată ciorapi?

Cercetă camera, răscoli patul, deschise sertarele dulapului de haine şi pe neaşteptate îi zise:

— Vreţi să vă ridicaţi fusta?

— Poftim? V-aţi pierdut minţile!

— Vă rog să vă ridicaţi fusta!

— Auziţi? Nu vă e teamă c-am să depun plîngere împotriva unui abject ca dumneavoastră?

— Un om a fost omorît în acest hotel! îi răspunse Maigret. Hai, repede!

Fata era palidă. Avea ochi mari cu sclipiri aurii, ochi de roşcată care, în acel moment, exprimau dispreţ şi furie.

— Ridicaţi-o singur dacă nu vă e teamă, spuse ea. Vă previn că fac plîngere!

Maigret se apropie de ea şi îi atinse şoldurile.

— Purtaţi centură, constată el.

— Da, şi?

— Ştiţi foarte bine că nu este o centură estetică, ci una îngustă pentru prins ciorapii.

— Şi ce vă pasă? Mă îmbrac cum vreau, nu?

— Unde e al doilea ciorap?

— Nu ştiu la ce vă referiţi…

Patronul hotelului asculta năucit acest dialog ciudat.

— Aduceţi-mi o cheie reglabilă mare! îi zise Maigret.

Şi comisarul o folosi ca să demonteze ţeava de scurgere de la chiuvetă. După cum părea să se aştepte, scoase curînd un cocoloş mic şi spongios, care nu era altceva decît un ciorap de mătase.

— Să mergem, drăguţo! îi comandă el fără să se arate deloc surprins. O să fim mai liniştiţi în biroul meu.

— Şi dacă nu vreau să vă urmez?

— Hai!

O împinse spre culoar. Ea se încorda. Apoi Maigret se opri o clipă în faţa camerei 32 şi întredeschise uşa.

— Mă duc o fugă la birou! îl anunţă pe judecătorul de instrucţie, care tocmai sosise. Cred că am găsit ceva interesant.

În acel moment, tînăra încercă să se îndepărteze cu o mişcare neaşteptată, dar comisarul o apucă prompt de un braţ. Atunci, cu cealaltă mînă, tînăra îl zgîrie pe faţă.

— Hei, potoleşte-te!

— Daţi-mi drumul! Vă spun să-mi daţi drumul… Sînteţi un mizerabil! Aţi vrut să mă faceţi să mă dezbrac… Mi-aţi ridicat fusta… Fiindcă n-am vrut să vă las, acum vă răzbunaţi!

Cîteva uşi au fost deschise. În pragul lor, vedeai oameni privind uluiţi, în timp ce Maigret – singurul – nu se lăsa impresionat şi nu dădea drumul braţului fetei.

— Taci sau nu?

— N-aveţi dreptul să mă reţineţi! N-am făcut nimic! Vreau să prind trenul…

El o trase pe scară, iar ea, deloc descurajată încă, strigă:

— Ajutor!… N-am făcut nimic!… Mă brutalizează!…

Spera poate ca mulţimea neinformată să ia atitudine împotriva celui care o ducea cu forţa, aşa cum se întîmplă mai des decît credem. La începutul carierei, Maigret fusese bătut măr pentru că un hoţ de buzunare, pe care îl aresta la ieşirea dintr-un mare magazin, începuse să strige: „Hoţul, pe el!”.

Era multă lume în faţa hotelului Steaua Nordului. Comisarul avusese grijă să cheme un taxi, dar fu nevoit să ceară ajutorul unui agent ca s-o ţină pe tînăra care se zbătea şi încerca să se trîntească pe jos.

În sfîrşit, portiera se închise. Maigret îşi împinse pălăria pe ceafă şi se uită dintr-o parte la tînăra care gîfîia.

— Rar mi-a fost dat să întîlnesc una mai nărăvaşă ca tine! constată el.

— Şi eu n-am mai întîlnit niciodată o astfel de brută!

Ciudată fiinţă! Prima dată cînd o zărise pe scară, tinerică şi delicată în taiorul ei bleumarin, o luase drept o tînără de familie bună.

În camera ei, se arătase însă arţăgoasă şi sfidătoare ca o prostituată.

Acum, iarăşi îşi schimbase atitudinea, căci spuse:

— Dacă dumneavoastră sînteţi faimosul Maigret, nu vă felicit, pentru că vă credeam mai perspicace!

El îşi aprinse pipa stinsă de mult timp.

— Nu sufăr fumul! oftă ea.

— De-asta ai ţigări în geantă! replică el.

— Fiecare cu fumul lui! Al dumneavoastră nu-mi place!

El îşi văzu mai departe de fumat, observînd-o cu coada ochiului, pentru că ar fi fost în stare să deschidă portiera şi să sară în stradă.

— De cît timp? întrebă el deodată.

— Ce?

— Faci meseria asta?

Maigret avu impresia că un zîmbet fugar mijise pe buzele ei subţiri.

— Vă priveşte?

— Cum vrei! O să fii cu siguranţă mai înţelegătoare în biroul meu.

— O să vreţi iar să-mi vedeţi centura?

— Poţi să ştii?

Ploaia nu se oprise. Străzile Parisului erau pline de oameni. Taxiul reduse viteza ca să traverseze Halele şi ajunse în sfîrşit pe chei.

Maigret încă nu ştia dacă era sau nu mulţumit că răspunsese dimineaţă la telefon. În orice caz, era interesat de acea creatură care stătea ţeapănă lîngă el.

Între ei începuse lupta, o luptă ciudată în care s-ar fi zis că fiecare parte îi stîrnea curiozitatea celeilalte.

— Presupun că o să mă interogaţi ore în şir, fără să-mi daţi să beau şi să mănînc! Aşa procedaţi, nu?

— Poţi să ştii? repetă el.

— Vreau să vă avertizez de pe-acum că nu mi-e frică. N-am nimic să-mi reproşez. Tot ce-o să-mi faceţi se va întoarce împotriva dumneavoastră.

— S-a înţeles!

— Aveţi ceva împotriva mea?

— Încă nu ştiu.

— Atunci, lăsaţi-mă să plec. Ar fi mult mai inteligent din partea dumneavoastră.

Taxiul se opri în curtea Poliţiei Judiciare şi Maigret coborî, gata să scoată portofelul din buzunar ca să plătească. Dar surprinse privirea tinerei năbădăioase. Înţelese că ea aştepta acel gest ca să încerce încă o dată să fugă şi îi zise şoferului:

— O să trimit pe cineva să-ţi aducă banii.

Poliţia Judiciară nu mai era acum pustie şi se auzeau glasuri din toate încăperile. Maigret deschise uşa biroului său, o împinse pe Céline Germain înăuntru, încuie pe dinafară şi se duse la şeful lui. Discutară despre caz vreo zece minute şi se puseră de acord. Apoi Maigret îi ceru băiatului de serviciu să-i fie aduse cafea şi cornuri pentru două persoane.

În sfîrşit, deschise uşa biroului său şi rămase un moment nemişcat, privind toate acele hîrtii rupte şi mototolite, împrăştiate pe jos, geamurile de la fereastră sparte şi bustul Republicii, care împodobea înainte căminul, zăcînd pe podea spart în două.

Tînăra, aşezată în fotoliul comisarului, îl privea sfidătoare.

— V-am prevenit! zise ea. Şi vă avertizez că nu s-a terminat!

1. Structură a poliţiei franceze avînd misiunea să intervină în cazurile de urgenţă (n.tr.).