Haruki Murakami, Kishidanchō goroshi

Copyright © 2017 by Haruki Murakami

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7388-9

ISBN PDF: 978-973-46-7389-6

ISBN print: 978-973-46-7428-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © tuja66/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HARUKI MURAKAMI, unul dintre cei mai populari scriitori japonezi contemporani, s-a născut în 1949, la Kyōto. A studiat teatrul la Universitatea Waseda din Tokio. Experienţa de proprietar al unui bar în care se cânta jazz (reflectată în romanul său din 1992, La sud de graniţă, la vest de soare) şi cea de traducător al operelor lui F. Scott Fitzgerald, John Irving, Truman Capote şi Raymond Carver îşi vor spune cuvântul în formarea sa ca mesager al unei Japonii occidentalizate – un ţinut amăgitor, lipsit parcă de suflet şi suflu, al cărui spirit străvechi pare să fi dispărut aproape în întregime. Primul său roman, Ascultă cum cântă vântul (1979), i-a adus Premiul Gunzo, fiind urmat de Pinball, 1973 (1980) şi În căutarea oii fantastice (1982, distins cu Premiul Noma). În 1987 a publicat Pădurea norvegiană, bestseller internaţional, tradus în numeroase limbi şi vândut în milioane de exemplare. Murakami a mai publicat volumul de interviuri Underground. Atentatul de la Tokio şi spiritul japonez (1997) şi romanele La capătul lumii şi în ţara aspră a minunilor (1985, pentru care a primit Premiul Tanizaki), Dans dans dans (1988), Cronica păsării-arc (1994, nominalizat la prestigiosul IMPAC Dublin Literary Award), Iubita mea, Sputnik (1999), Kafka pe malul mării (2002), 1Q84 (2009-2010) şi Tsukuru Tazaki cel fără de culoare şi anii săi de pelerinaj (2013), precum şi volumele de povestiri sau eseuri Elefantul a dispărut (1993), După cutremur (2000), Salcia oarbă, fata adormită (2006), Autoportretul scriitorului ca alergător de cursă lungă (2007) şi Meseria de romancier (2015). A fost nominalizat în repetate rânduri la Premiul Nobel.

Prolog

Azi, când m-am trezit dintr-un somn scurt de după-amiază, „bărbatul fără chip“ era în faţa mea. Stătea pe scaunul din dreptul canapelei pe care dormeam şi mă fixa cu ochi imaginari dinăuntrul chipului absent.

Bărbatul înalt era îmbrăcat la fel ca data trecută când îl văzusem. Purta o pălărie neagră, cu boruri largi, care îi ascundea pe jumătate chipul fără chip, şi o haină lungă, tot închisă la culoare.

— Am venit să-mi faci portretul, a spus bărbatul fără chip după ce s-a asigurat că mă trezisem. Avea o voce joasă, lipsită de intonaţie şi seacă. Aşa mi-ai promis. Îţi mai aduci aminte, nu?

— Îmi aduc aminte. Dar atunci n-aveam nici o bucată de hârtie la îndemână şi n-am putut să te desenez, am spus eu, cu voce la fel de lipsită de intonaţie şi seacă. În schimb, ţi-am dat un pinguin-talisman.

— Da, l-am adus cu mine.

Cu aceste cuvinte, şi-a întins în faţă braţul drept. Avea o mână foarte lungă, în care strângea păpuşica din plastic în formă de pinguin. Fusese prinsă la telefonul mobil, în chip de talisman. I-a dat drumul şi a căzut pe măsuţa de cafea din sticlă cu un pocnet surd.

— Ţi-l dau înapoi. Probabil că ai nevoie de el. Pinguinul ăsta mic ar trebui să-ţi fie talisman şi să-i protejeze pe cei dragi ţie. Doar că, în schimb, vreau să-mi faci portretul.

— Dar m-ai luat din scurt, iar eu n-am pictat niciodată portretul unui om fără chip! am ezitat eu.

Aveam gâtul complet uscat.

— Am auzit că eşti un portretist desăvârşit. Plus că toate au un început, a spus bărbatul fără chip, apoi a râs. Cred că a râs. A sunat ca şuierul gol al vântului care răzbate din străfundurile unei peşteri.

Bărbatul şi-a scos pălăria neagră, care îi ascundea faţa pe jumătate, dar acolo unde ar fi trebuit să-i fie chipul era doar o ceaţă lăptoasă care se rotocolea încet.

M-am ridicat şi am luat de pe masa de lucru un caiet de schiţe şi un creion cu vârf moale. M-am aşezat apoi pe canapea şi am dat să-i schiţez portretul. Însă nu ştiam de unde să încep, de unde să-l apuc. La urma urmei, în locul chipului său nu era decât un gol. Cum să dai formă la ceva ce nu e? În plus, ceaţa lăptoasă care învăluia golul îşi schimba forma neîncetat.

— Ai face bine să te grăbeşti, a zis bărbatul fără chip. Nu pot să zăbovesc mult aici.

Inima îmi bătea sec în piept. Nu prea aveam timp. Trebuia să mă grăbesc. Însă mâna care strângea creionul rămăsese încremenită în aer şi refuza să se clintească, de parcă amorţise de la încheietură. Aşa cum spusese şi el, existau câţiva oameni pe care trebuia să-i protejez. Şi tot ce puteam eu să fac era să desenez. Cu toate acestea, nu eram în stare să redau pe hârtie chipul „bărbatului fără chip“. Priveam mişcarea ceţii, incapabil să fac ceva.

— Îmi pare rău, dar timpul s-a scurs, a spus el puţin mai târziu, apoi a expirat prelung un şuvoi de ceaţă albă din gura fără chip.

— Aşteaptă! Încă puţin şi…

Bărbatul şi-a pus la loc pe cap pălăria neagră şi şi-a ascuns din nou chipul pe jumătate.

— Am să trec din nou pe la tine la un moment dat. Între timp poate o să fii în stare să mă desenezi. Până atunci, îţi las ţie pinguinul-talisman.

Apoi bărbatul fără chip s-a făcut nevăzut. A dispărut în văzduh într-o clipită, ca pâcla risipită pe neaşteptate de o rafală de vânt. În urma lui au mai rămas doar scaunul gol şi măsuţa de sticlă. Pinguinul-talisman nu mai era pe ea.

Părea doar un vis fugar. Însă ştiam bine că nu fusese aşa, altfel însemna că întreaga realitate în care trăiam eu nu era decât un vis.

Poate că la un moment dat o să fiu în stare să pictez portretul unui gol, aşa cum un anumit artist a reuşit să picteze Uciderea Comandorului. Însă până atunci am nevoie de timp. Trebuie să am timpul de partea mea.

1

Dacă la suprafaţă e ceaţă

Din luna mai a acelui an şi până la începutul anului următor am trăit în munţi, aproape de gura unei văi înguste. Vara a plouat încontinuu în vale, dar în afara ei a fost mai tot timpul senin, datorită vântului care bătea de la sud-vest, dinspre mare. Când norii apoşi mânaţi de vânt intrau în vale şi începeau să urce pe coasta muntelui, se pornea ploaia. Casa se afla chiar la graniţa aceea. Deseori se întâmpla ca în faţa ei să fie senin, dar în curtea din spate să plouă torenţial. La început mi s-a părut foarte straniu, dar după ce m-am obişnuit a devenit ceva mai degrabă normal.

Munţii din jur erau învăluiţi în nori joşi şi fragmentaţi. Când bătea vântul, crâmpeiele de nori pluteau împleticit pe povârnişul muntelui, ca nişte suflete rătăcite din trecut în căutarea unor amintiri pierdute. Uneori, ploaia albă ca un nor fin dansa mut în vânt. Pentru că mai tot timpul adia vântul, am petrecut o vară destul de plăcută, fără aer condiţionat.

Era o casă mică şi veche, dar avea o curte foarte spaţioasă. Dacă rămânea la voia întâmplării, se împânzea de buruieni înalte în care se aciua o familie de pisici, care, atunci când venea grădinarul şi tundea iarba, se muta în altă parte. Probabil că nu se mai simţeau în largul lor acolo. Era o pisică tărcată cu trei pisoi. Avea un chip aspru şi era slabă moartă.

Casa se afla în vârful muntelui, iar de pe terasa orientată către sud-vest, printre copaci se întrezărea marea. Porţiunea care se vedea era cât apa care se adună în chiuvetă, un crâmpei infim din uriaşul Pacific. După spusele unei cunoştinţe, un agent imobiliar, preţul pământului diferă foarte mult dacă are chiar şi un pic de vedere la mare, dar pe mine nu mă interesa dacă se vedea sau nu marea. Din depărtare, ochiul acela de apă nu-mi părea decât ca un suflet de plumb întunecat. Eu unul nu puteam să pricep de ce oamenilor le place atât de mult să se uite la mare. Mie, dimpotrivă, îmi plăcea să stau şi să urmăresc munţii dimprejur. În funcţie de vreme sau de anotimp, munţii care se vedeau pe partea cealaltă a văii se preschimbau neîncetat. Nu mă mai săturam să privesc toate acele mici transformări care apăreau de la o zi la alta.

La vremea aceea căsnicia mea se încheiase, semnasem chiar şi actele de divorţ, dar mai apoi s-au petrecut tot felul de lucruri şi până la urmă am ajuns să ne reluăm viaţa de cuplu.

Dacă ar fi să exprim într-un cuvânt acele circumstanţe greu de înţeles din orice punct de vedere, în care nici măcar protagonistul nu reuşeşte să priceapă legătura dintre cauză şi efect, aş ajunge la extrem de banala expresie „ne-am reconciliat“, dar între cele două căsnicii (prima rundă şi a doua rundă, ca să le zic aşa) se căscau nouă luni de zile, ca un canal adânc, săpat într-un istm prăpăstios.

Eu unul nu-mi dau seama dacă cele nouă luni de zile se califică drept o perioadă de despărţire lungă sau scurtă. Uitându-mă în urmă la cele întâmplate, îmi pare că au durat aproape o veşnicie, dar şi că, dimpotrivă, au trecut cât ai clipi. Percepţia mi se schimbă de la o zi la alta. Pentru a sugera dimensiunea reală a unui obiect fotografiat, de multe ori se aşază lângă el un pachet de ţigări, însă pachetul de ţigări pus alături de amintirile mele parcă se tot măreşte sau micşorează după cum are chef pe moment. Aşa cum lucrurile şi evenimentele freamătă şi se preschimbă neîncetat în chenarul care-mi încadrează amintirile, aşa şi etalonul care ar trebui să rămână neclintit se mişcă şi se schimbă de parcă ar încerca să le ţină piept.

Însă asta nu înseamnă că toate amintirile mele plutesc aşa, la întâmplare, că se dilată şi se contractă după bunul lor plac. În principiu, viaţa mea a decurs liniştit, coerent şi în general logic. Doar în aceste nouă luni am fost aruncat într-o stare de confuzie complet inexplicabilă. Pentru mine a fost o perioadă neobişnuită, o excepţie din toate punctele de vedere. Pe parcursul ei m-am simţit ca un înotător prins pe neaşteptate într-un vârtej mare, nemaivăzut, în timp ce înoată în largul mării liniştite.

Cred că de aici se trage faptul că, atunci când îmi amintesc de cele petrecute în această perioadă (da, am să aştern aceste cuvinte rememorând ce s-a întâmplat cu câţiva ani în urmă), importanţa lucrurilor, perspectiva asupra lor, felul în care se leagă între ele tind să se clatine şi să devină nesigure, iar în clipa în care îmi abat privirea chiar şi un pic, ordinea logică se dă imediat peste cap. Cu toate acestea, vreau să-mi dau toată silinţa şi, în limita capacităţilor mele, să povestesc totul cât mai sistematic şi logic. Poate că n-o să fie decât o tentativă deşartă, dar am să încerc să mă agăţ cât mai zdravăn de rigla temporară pe care mi-am făurit-o după cum am putut, aşa cum înotătorul sleit de puteri se agaţă de o bucată de lemn pe care marea i-a scos-o în cale.

Primul lucru pe care l-am făcut după ce m-am mutat în casa aceea a fost să-mi cumpăr o maşină ieftină, la mâna a doua. Cea pe care o condusesem până atunci clacase cu puţin timp în urmă şi o dădusem la casat, aşa că am fost nevoit să-mi iau alta. În zonele rurale, şi mai ales dacă locuieşti singur în vârful muntelui, maşina este indispensabilă pentru cumpărăturile zilnice. M-am dus la un centru cu autoturisme Toyota la mâna a doua situat la periferia oraşului Odawara şi am găsit o Corolla combi ieftină. Vânzătorul a prezentat-o drept albastră-deschis, dar avea paloarea cuiva tras la faţă din pricina unei boli. Nu avea decât treizeci şi şase de mii de kilometri la bord, dar fusese cândva accidentată şi se oferea o reducere mare de preţ. Am făcut o tură de probă cu ea şi nu păreau să fie probleme cu frâna sau cu anvelopele. Având în vedere că nu aveam de gând să merg prea des pe autostradă, nu-mi trebuia altceva.

Casa mi-o închiriase Masahiko Amada, un fost coleg de an de la Universitatea de Arte. Era cu doi ani mai în vârstă decât mine, dar se număra printre puţinii mei prieteni apropiaţi şi am continuat să ne vedem din când în când şi după terminarea facultăţii. După absolvire se lăsase de pictură şi se angajase la o agenţie publicitară, unde făcea design grafic. Când a aflat că mă despărţisem de soţie, plecasem de acasă şi nu aveam momentan unde să stau, mi-a spus că era liberă casa tatălui său şi mi-a propus să locuiesc acolo ca să mă îngrijesc de ea. Tatăl lui era renumitul pictor nihonga1 Tomohiko Amada, care avea o casă-atelier în munţi, la periferia oraşului Odawara, unde trăise în tihnă timp de zece ani după ce îi murise soţia. Însă recent descoperiseră că are demenţă senilă, fusese internat într-un centru de îngrijire de lux din Izukōgen, iar casa respectivă stătea nelocuită de câteva luni.

— E cocoţată chiar în vârful muntelui, deci n-aş putea spune că e amplasată convenabil, dar liniştea ţi-o garantez sută la sută. E mediul ideal pentru pictat. Absolut nimic care să te distragă, mi-a zis Amada.

Chiria era doar ceva simbolic.

— O casă nelocuită cade în paragină, plus că mi-e foarte teamă de intruşi sau de incendii. Dacă s-ar muta cineva acolo, aş sta şi eu liniştit. N-o să fie complet gratis, că aşa n-ai sta tu cu sufletul împăcat. În schimb, e posibil să-ţi cer să pleci cu preaviz scurt.

Nu am avut nimic de obiectat. Oricum toate bagajele mele încăpeau în portbagajul unei maşini mici. Puteam să mă mut şi a doua zi.

M-am dus acolo în mai, după cele câteva zile de sărbătoare de la începutul lunii. Casa era o mică vilă în stil occidental, cu un aer intim, fără etaj, dar suficient de spaţioasă pentru o singură persoană. Se afla în vârful unui munte nu prea înalt, în mijlocul unui crâng şi nici Amada nu ştia exact cât de mult se întindea terenul. În curte creşteau nişte pini mari, cu crengi groase, răsfirate în toate direcţiile. Pe ici, pe colo erau presărate pietre şi felinare de grădină pe lângă care creşteau nişte superbi bananieri japonezi.

Aşa cum spusese Amada, chiar era linişte. Însă privind acum înapoi, n-aş putea spune că nu exista nimic care să mă distragă.

În cele opt luni în care am locuit acolo după ce m-am despărţit de soţie, am avut relaţii intime cu două femei, ambele măritate. Una mai tânără decât mine, cealaltă mai în vârstă. Amândouă îmi erau eleve la un curs de pictură pe care îl ţineam în acea vreme.

Am profitat de câte o ocazie bună să le lansez o invitaţie (lucru pe care în mod normal nu l-aş face; eu sunt timid din fire cu necunoscuţii şi nu sunt obişnuit cu aşa ceva), iar ele nu m-au refuzat. Nu ştiu de ce, dar atunci mi-a venit foarte uşor să le invit în pat şi mi s-a părut chiar rezonabil să o fac. Nu m-am simţit deloc vinovat să-mi seduc elevele. Să mă culc cu ele mi-a părut la fel de natural cum ai întreba un om pe stradă cât e ceasul.

Prima cu care m-am culcat avea spre treizeci de ani, era înaltă şi cu ochi mari. Avea sâni mici şi o talie subţirică, fruntea mare, părul drept şi frumos şi urechile mari în comparaţie cu statura ei. Nu se putea numi frumuseţe, după standardele obişnuite, dar avea un chip interesant, cu trăsături aparte, care ar inspira orice pictor (de fapt, eu chiar am schiţat-o de câteva ori). Nu avea copii. Soţul ei, profesor de istorie la un liceu particular, o bătea. Nu putea fi violent la şcoală, aşa că îşi refula depresia acasă. Avea mereu grijă să n-o lovească peste faţă. Când am dezbrăcat-o, am văzut că era plină de vânătăi şi cicatrice. Nu-i plăcea să şi le expună, iar când ne dezbrăcam şi ne luam în braţe, stingea întotdeauna lumina.

Pe ea nu o interesa deloc sexul. Niciodată nu se umezea suficient, iar când încercam s-o pătrund se plângea că o doare. Nu ajuta nici preludiul îndelung şi grijuliu, nici gelul lubrifiant. Durerea era intensă şi nu trecea. Uneori chiar o făcea să ţipe.

Cu toate acestea, voia să facă sex cu mine, sau cel puţin nu-i displăcea. Mă întreb de ce. Poate că, de fapt, căuta durerea. Sau lipsa plăcerii. Poate voia să se pedepsească în vreun fel. Oamenii vor multe de la viaţă. Însă era un singur lucru pe care ea nu-l căuta: intimitatea.

Pentru că nu-i surâdea ideea să vină la mine şi nici să merg eu la ea, o duceam mereu cu maşina la un love hotel² mai îndepărtat, de pe faleză, şi făceam sex. Ne întâlneam în parcarea mare a unui restaurant, pe la ora unu şi ceva intram în hotel, iar înainte de trei plecam. În astfel de momente, fie nor, fie ploaie, ea purta mereu o pereche mare de ochelari de soare. Însă la un moment dat nu a mai apărut la locul de întâlnire. Nu a mai dat nici pe la ore. Şi cu asta s-a sfârşit scurta mea aventură nepalpitantă. Cred că, în total, m-am culcat cu ea de patru sau cinci ori.

Cealaltă femeie măritată cu care m-am culcat ducea o viaţă fericită de familie. Sau cel puţin părea să aibă o căsnicie fără vreun neajuns anume. Pe atunci avea patruzeci şi unu de ani (aşa îmi amintesc eu) şi era cu cinci ani mai mare decât mine. Era micuţă de statură, avea un chip cu trăsături frumoase şi se îmbrăca mereu cu gust. Mergea la sală o dată la două zile şi făcea yoga, drept care avea un abdomen perfect plat. Conducea un Mini Cooper roşu. Maşina era o achiziţie încă nouă şi în zilele senine o vedeam cum străluceşte de la depărtare. Avea două fiice, ambele eleve la o şcoală particulară scumpă din Shōnan, pe care o absolvise şi ea. Soţul ei conducea o firmă, dar n-am întrebat ce fel de firmă era (evident, nici nu mă interesa să aflu).

Nu pricep cum de nu mi-a retezat cu un refuz neruşinata invitaţie sexuală. Poate că la vremea aceea mă învăluia un magnetism aparte, care i-a atras sufletul (să zicem) ca pe o simplă bucăţică de metal. Sau poate că nu era vorba de nici un suflet şi nici un magnetism. Se întâmpla ca pur şi simplu ea să caute un stimul carnal în afara căsniciei, iar eu doar să fiu „bărbatul la îndemână“.

În orice caz, pe atunci reuşeam să-i ofer partenerei orice îşi dorea, fără ezitare şi cu naturaleţe. La început şi ea părea să se bucure foarte firesc de relaţia pe care o avea cu mine. În dimensiunea ei fizică (altele demne de pomenit nici nu au existat) pot spune că relaţia noastră mergea ca unsă. Ne consumam actul curat şi deschis, atât de curat încât dădea în abstract. Am realizat asta la un moment dat şi am rămas mut de uimire.

Însă pe parcurs sunt sigur că i-a venit mintea la cap. Într-o dimineaţă de început de iarnă, cu lumină ştearsă, mi-a telefonat şi mi-a spus de parcă recita de pe hârtie că „ar fi bine să nu ne mai vedem. Oricum n-avem un viitor împreună“. Sau ceva de genul ăsta.

Ce-i drept, aşa era. Cum să avem un viitor când nici rădăcini nu aveam?

Pe vremea când eram student la Universitatea de Arte, făceam în general picturi abstracte. Termenul de pictură abstractă înglobează o arie destul de largă, cu o formă şi un conţinut pe care nu prea ştiu cum să le explic, dar presupune „imagini neconcrete, pictate liber, fără restricţii“. Am câştigat şi câteva mici premii pe la expoziţii şi am fost publicat într-o revistă de arte. Aveam chiar şi câţiva profesori şi prieteni care îmi apreciau lucrările şi mă încurajau. Nu eram eu chiar o tânără speranţă, dar aveam un oarecare talent. Pe de altă parte, picturile mele în ulei necesitau în cele mai multe cazuri pânze uriaşe şi cantităţi mari de vopsea. Evident, la ele se adăuga şi munca mea. În plus, se înţelege de la sine că probabilitatea să apară o persoană generoasă care să cumpere imensele picturi abstracte ale unui artist necunoscut şi să le atârne acasă în perete era practic zero.

Desigur, nu aveam cum să trăiesc doar pictând ce-mi plăcea, aşa că, după ce am terminat facultatea, am început să accept comenzi de portrete ca să îmi pot câştiga existenţa. Cu alte cuvinte, făceam picturi concrete, care înfăţişau preşedinţi de firme, academicieni, membri ai Dietei, oameni de vază din partea locului şi alte personaje care s-ar numi „stâlpi ai societăţii“ (stâlpi mai groşi sau mai subţiri). Mi se cerea să-i redau într-un stil realist, distins, cumpănit. Erau tablouri cu scop practic, de atârnat într-o sală de recepţie sau în biroul preşedintelui. Cu alte cuvinte, eram nevoit să pictez ceva diametral opus idealurilor mele ca pictor. O făceam fără nici o tragere de inimă, dar nici nu aveam aere de mare artist.

Exista în Yotsuya o mică firmă care se ocupa cu preluarea comenzilor de portrete, unde am fost recomandat personal de un profesor de la facultate şi cu care am încheiat un contract de colaborare exclusiv. Nu mi se plătea un salariu fix, dar dacă onoram un anumit număr de comenzi, obţineam un venit care să-i permită unui tânăr holtei să supravieţuiască. Locuiam cu chirie într-un apartament mic de pe linia Seibu Kokubunji şi duceam un trai modest. Dacă puteam, mâncam de trei ori pe zi, îmi mai cumpăram câte un vin ieftin şi uneori ieşeam la film cu o prietenă. Am trăit câţiva ani în ideea că, dacă mă concentrez pe lucrat portrete o anumită perioadă de timp şi îmi asigur mijloacele de trai, ulterior am să pot să pictez ce am eu chef. Desigur, pe atunci, pictatul portretelor nu însemna decât o metodă provizorie de a mă descurca şi nu aveam deloc intenţia să o ţin aşa la nesfârşit.

Ca muncă în sine, aşa-zisele portrete erau o treabă destul de simplă. În studenţie lucrasem o vreme la o firmă de mutări. Lucrasem şi la un magazin non-stop. În comparaţie cu acestea, portretele erau mult mai puţin solicitante, şi fizic, şi psihic. Odată ce prindeai şmecheria, mai departe nu era decât o repetare a aceluiaşi proces. Ajunsesem să le finalizez destul de repede. Era ca şi cum aş fi pilotat un avion pe pilot automat.

Cu toate acestea, după un an de muncă depusă cu detaşare, mi-am dat seama că portretele mele erau surprinzător de apreciate. Clienţii mei erau pe deplin satisfăcuţi. În momentul în care apar plângeri de la clienţi legate de calitatea lucrărilor, evident, nu mai primeşti comenzi. Sau ţi se întrerupe contractul de colaborare. Altfel, dacă eşti apreciat, primeşti mai mult de lucru şi îţi creşte şi tariful. Lumea portretelor e un domeniu serios. Şi totuşi, chiar dacă eram încă un începător, comenzile curgeau una după alta. Tariful mi-a tot crescut şi el. Şi supervizorul meu era impresionat de calitatea operelor mele. Un client chiar mă lăudase că am „o tuşă aparte“.

Nu puteam să-mi explic de ce erau atât de apreciate portretele mele. Eu doar preluam comenzile pe bandă rulantă şi le onoram fără prea mult entuziasm. Sincer să fiu, nici nu-mi mai amintesc acum pe vreunul dintre oamenii pe care i-am pictat. Şi totuşi, atâta vreme cât m-am decis să fiu pictor, odată ce iau pensula în mână şi mă aşez în faţa şevaletului, n-aş putea niciodată să pictez ceva complet lipsit de valoare, indiferent despre ce pictură ar fi vorba. Dacă aş face aşa ceva, mi-aş pângări propriul simţ artistic, mi-aş bate joc de meseria pe care eu singur mi-am ales-o. Îmi propusesem să nu fac tablouri de care să-mi fie ruşine, chiar dacă nu erau opere cu care să mă mândresc. Aş putea să numesc asta etică profesională. Pur şi simplu aşa simţeam că trebuie să fac.

Un alt fapt legat de portrete este că mi-am păstrat de la început un anumit mod de lucru. În primul rând, nu pictam după model real. Când primeam o comandă, mai întâi stabileam o întâlnire cu clientul (adică persoana pe care urma s-o pictez). Îl rugam să-mi acorde o oră în care să stăm de vorbă faţă în faţă, singuri. Discutam şi atât. Nu făceam nici o schiţă. Îi puneam diverse întrebări la care el răspundea. Când, unde şi în ce fel de familie s-a născut, ce fel de copilărie a avut, la ce şcoală a mers, cu ce se ocupă, ce familie are, cum a ajuns acolo unde este acum, despre asta îl întrebam. Vorbeam şi despre viaţa de zi cu zi, şi despre preocupările lui. Majoritatea îmi povesteau de bunăvoie despre ei, ba chiar cu însufleţire (poate fiindcă alţii nu erau dispuşi să-i asculte). Ora alocată întrevederii se transforma în două, ba uneori chiar în trei. Luam cu împrumut vreo cinci-şase fotografii cu persoana respectivă. Nişte instantanee obişnuite, surprinse în viaţa cotidiană. Pe lângă ele, de la caz la caz (nu mereu), le mai fotografiam chipul din diverse unghiuri cu micul meu aparat. Asta era tot ce-mi trebuia.

„Nu trebuie să stau nemişcat şi să pozez?“ mă întrebau mulţi dintre ei, îngrijoraţi. Din clipa în care se hotărau să fie pictaţi, toţi se pregăteau să treacă prin aşa ceva. Îşi imaginau o scenă de film, în care pictorul cu bască pe cap – chiar dacă nimeni în ziua de azi nu mai poartă aşa ceva – stă postat în faţa şevaletului cu pensula în mână şi o mină sobră, iar în faţa lui şade ţeapăn modelul. Nu are voie să se clintească.

„Preferaţi să faceţi asta?“ le întorceam eu întrebarea. „Pozatul este o treabă extrem de solicitantă pentru cine nu este obişnuit cu ea. Trebuie să te menţii în aceeaşi postură un timp îndelungat, te plictiseşti şi îţi înţepenesc rău umerii. Dar dacă asta doriţi dumneavoastră, sigur, facem aşa.“

Evident, nouăzeci şi nouă la sută dintre clienţi nu-şi doreau să facă aşa ceva. Majoritatea lor erau oameni în floarea vârstei, foarte ocupaţi, sau oameni în vârstă, pensionaţi, care preferau să evite o asemenea penitenţă inutilă.

„Este suficient că ne-am întâlnit şi am stat de vorbă“, îi linişteam eu. „Portretul o să iasă exact la fel, indiferent dacă îmi pozaţi sau nu. În cazul în care o să aveţi vreo nemulţumire, îmi asum răspunderea de a-l reface.“

Două săptămâni mai târziu, portretul era gata (deşi dura câteva luni până se usca vopseaua). Mie îmi trebuia nu atât omul în persoană, cât amintirea lui vie (prezenţa lui chiar m-ar fi încurcat), o amintire în formă tridimensională, pe care era suficient să o iau şi să o transpun pe pânză. Se pare că sunt înzestrat cu o bună memorie vizuală. Iar mie, ca pictor de meserie, această abilitate – sau tehnică specială, aş putea spune – îmi servea drept armă foarte eficientă.

În timpul acestei operaţii, un lucru important era să simt măcar o oarecare simpatie faţă de client. De aceea, la întâlnirea de o oră de la început, mă străduiam să descopăr în el cât mai multe elemente care să mă facă să-l îndrăgesc. Desigur, unii erau imposibil de îndrăgit. În cazul altora, mi se făcea părul măciucă numai la gândul de a petrece mult timp alături de ei. Însă ca „musafiri“ cu care mă intersectam ocazional şi într-un cadru limitat, nu mi-era prea greu să găsesc în ei unu-două lucruri de care să prind drag. Dacă priveam adânc înăuntrul lor reuşeam mereu să găsesc ceva luminos, iar dacă la suprafaţă era ceaţă (de cele mai multe ori era), înlăturam negura cu o cârpă, pentru că altfel senzaţia aceea ar fi răzbătut prin pânză.

Aşa se face că m-am trezit la un moment dat portretist de profesie. Numele meu a ajuns întrucâtva cunoscut în lumea aceasta mică şi aparte. Când m-am căsătorit, am profitat de ocazie să întrerup contractul exclusiv cu firma din Yotsuya şi să rămân pe cont propriu, iar prin intermediul unei agenţii specializate în afaceri cu picturi am început să primesc comenzi de portrete în condiţii mai avantajoase. Agentul meu era un tip competent şi motivat, cu zece ani mai în vârstă decât mine. Mi-a recomandat să rămân independent şi să acord mai multă importanţă muncii. De atunci, am pictat mulţi oameni (majoritatea oameni de afaceri şi politicieni, renumiţi în sfera lor de activitate, dar de care eu nu mai auzisem) şi am ajuns să câştig binişor. Însă nu pot spune că am devenit o „autoritate“ în domeniu. Lumea portretelor diferă din temelii de aşa-zisele „picturi artistice“. Diferă şi de fotografie. Fotografii portretişti au parte de apreciere publică şi îşi fac numele cunoscut, dar unui pictor portretist nu i se întâmplă asta. Foarte rar se întâmplă ca operele lui să răzbată în lumea de afară. Nu ajung în reviste de artă şi nici nu sunt expuse în galerii. Sunt agăţate pe perete într-o sufragerie, apoi doar adună praf, sunt date uitării. Şi dacă le-ar privi cineva îndelung (în lipsă de altceva mai bun de făcut), n-ar întreba de numele artistului.

Uneori mă simţeam ca o prostituată de lux din lumea picturii. Foloseam diverse tehnici ca să duc la bun sfârşit un proces prestabilit, fără omisiuni şi cât se poate de conştiincios. Şi reuşeam să-mi satisfac clienţii. Aveam acest talent. Eu doar parcurgeam paşii cu un nivel înalt de profesionalism ridicat, deşi asta nu înseamnă că o făceam mecanic. Puneam şi suflet pe măsură. Tariful meu nu era deloc mic, dar clienţii plăteau fără să comenteze. Din start, eu aveam de-a face cu oameni cărora nu le păsa de cât aveau de cheltuit. Mi s-a dus vestea că eram priceput, drept care muşteriii nu conteneau să apară. Aveam agenda plină ochi. Însă de partea mea nu exista pic de entuziasm. Nici măcar un strop.

Eu nu ajunsesem genul acesta de pictor sau de om pentru că aşa îmi dorisem. M-am lăsat purtat de circumstanţe şi m-am trezit că abandonasem ideea de a picta pentru mine. Faptul că m-am căsătorit şi a trebuit să mă gândesc la stabilitate financiară a fost una dintre cauze, dar nu singura. Cred că de dinainte îmi pierdusem motivaţia de a picta pentru mine. Probabil că doar folosisem căsnicia ca pretext. Ajunsesem la o vârstă la care nu mă mai puteam numi tinerel, iar ceva – o flacără ce ardea în pieptul meu – stătea să se stingă. Uitam deja cum e să-mi încălzesc trupul la căldura ei.

Poate că ar fi trebuit să renunţ la un moment dat la persoana care devenisem. Trebuia să fi făcut ceva, dar eu am continuat să amân. Şi atunci soţia mea a renunţat înaintea mea. La vremea aceea aveam treizeci şi şase de ani.

1. Termen folosit pentru a descrie pictura formală în stil japonez, executată cu instrumente şi tehnici tradiţionale (n.tr.).

2. Hotel pentru cupluri, unde se pot închiria camere cu ora (n.tr.).