© 2008 by Editura POLIROM

Document – colecţie iniţiată de Andrei Pippidi

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print 978-973-46-1233-8

ISBN ePub 978-973-46-2498-0

ISBN PDF 978-973-46-2499-7

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Marius Oprea este licenţiat în istorie la Facultatea de Istorie a Universităţii din Bucureşti, cu specializări în arheologie şi istorie medie românească, doctor în istorie contemporană a României al aceleiaşi facultăţi, specializat în istoria Securităţii. A publicat un volum despre istoria vechilor cărţi româneşti (Plimbare pe Uliţa Tipografiei, Editura Fundaţiei Culturale Române, Bucureşti, 1996) şi un volum de poezii (Solo de tamburină, Paralela 45, Piteşti, 2000), care a primit premiul de debut al ASPRO. Este autorul a peste o sută de articole privind aspecte din istoria Securităţii, care au fost publicate în presă, difuzate la Radio „Europa Liberă” sau incluse în culegeri de studii şi publicaţii academice. A publicat: Banalitatea răului. O istorie a Securităţii în documente. 1949-1989, Polirom, Iaşi, 2002 (premiată de Asociaţia Editorilor din România drept cea mai bună carte de istorie a anului); Ziua care nu se uită. 15 noiembrie 1987, Braşov (în colaborare cu Stejărel Olaru), Polirom, Iaşi, 2002; Securiştii partidului. Serviciul de cadre al PCR ca poliţie politică. Studiu de caz: arhiva Comitetului Municipal de Partid Braşov (coordonator), Polirom, Iaşi, 2002; Moştenitorii Securităţii, Humanitas, Bucureşti, 2004; „L’héritage de la Securitate: Terreur en Roumanie”, în Le jour se lève. L’héritage du totalitarisme en Europe (1953-2005) (volum coordonat de Stéphane Courtois), Les Éditions du Rocher, Paris, 2006; Zorba şi Catedrala, Humanitas, Bucureşti, 2006; Chipul morţii: dialog cu Vladimir Bukovski despre natura comunismului, Polirom, Iaşi, 2006; Adevărata călătorie a lui Zahei. V. Voiculescu şi taina Rugului Aprins, Humanitas, Bucureşti, 2008.

„Securitatea va fi, cu sau fără noi!”

(Alexandru Drăghici, ministru de Interne)

„În Securitate n-au ce căuta tovarăşi care cred în Dumnezeu!”

(Pintilie Gheorghe, director al Direcţiei Generale a Securităţii Poporului)

Introducere.
A scrie despre Securitate

Ceea ce a fost Securitatea şi rolul pe care l-a jucat în economia internă a regimului comunist nu reprezintă un mister. Istoria ei e mai simplă decît s-ar putea crede, iar încrîncenarea arătată în apărarea unei instituţii dispărute (atîta cît a dispărut) şi faţă de regimul care a creat-o nu are foarte multe nuanţe. Este pe deplin explicabil efortul celor ce le conspiră trecutul. O cunoaştere integrală a arhivelor comunismului (din care cele ale Securităţii sînt un segment esenţial) ar putea dărîma unul din cele mai active mituri ale tranziţiei – şi anume că ar fi existat două „comunisme” şi două Securităţi: o parte care a lucrat în folosul celor mulţi, a asigurat accesul la educaţie şi locuri de muncă, a „servit patria”. Şi o alta, cu caracter opresiv, care a avut dimensiuni de poliţie politică, considerată, în genere, un „accident”, ascuns sub formula s-au petrecut şi unele abuzuri. Resursele unei asemenea atitudini rezidă exclusiv în faptul că, în România, clasa politică şi, în genere, structurile administrative ale tranziţiei au rădăcini adînci în trecutul comunist. Ceea ce se întîmplă şi cu actualele servicii secrete, care au moştenit practic cea mai mare parte din oamenii, logistica şi arhivele fostei poliţii politice a regimului comunist. Dar chiar dacă autorităţile postcomuniste din România au obstrucţionat, au falsificat sau în cel mai bun caz au ignorat peste un deceniu trecutul de care oameni şi instituţii sînt încă prea strîns legate, faptele acestui trecut încep să prindă contur.

Nimeni nu poate nega un adevăr de bun-simţ – şi anume că instaurarea comunismului în România s-a produs prin represiune; la fel s-a întîmplat şi cu menţinerea regimului. În absenţa ocupaţiei sovietice şi a instituţiilor represive create ca instrument al acestei ocupaţii, între care Securitatea avea rolul de vîrf de lance, secondată de aparatul Justiţiei şi de Miliţie, regimul nu ar fi supravieţuit mai mult de cîteva luni. La fel, nici dictaturile personale ale lui Dej şi Ceauşescu nu ar fi avut şanse de impunere fără a fi profitat de un climat caracteristic terorismului de stat, după cum l-a definit politologul Ernesto Garzón Valdés în urma analizării practicilor totalitare din Argentina, unde represiunea a fost instrumentul capabil de conservare a sistemului politic. De altfel, dincolo de teorie, să citeşti în climatul anilor ’80 din România literatură sud-americană nu era doar o experienţă livrescă – ficţiunea cobora tulburător şi vertiginos în realitate. Funcţionarea terorismului de stat, aşa cum a definit-o Garzón Valdés este perfect aplicabilă în spaţiul politic al comunismului românesc. Prima caracteristică presupune „o anumită organizare ideologică, bazată pe o dogmă, o idee proclamată ca absolută, neîndoielnică şi care serveşte pentru a scuza sau a justifica distrugerea oponenţilor ei”. „Dictatura proletariatului” şi „făurirea societăţii socialiste multilateral dezvoltate” au reprezentat acoperirea regimului faţă de procedeul anihilării duşmanilor „interni sau externi”. Constituţia şi ordinea legală puteau fi încălcate sau ignorate, în cazul în care aceste „raţiuni supreme” o impuneau. Al doilea element caracteristic terorismului de stat presupune „un organism coerent de propagandă care justifică sau argumentează în favoarea mijloacelor aplicate şi contraatacă şi stigmatizează poziţiile contrare”. Acesta şi-a găsit corespondentul în aparatul propagandei comuniste. Cel de-al treilea element al terorismului de stat, „disciplina internă” a membrilor organismului instituţional, a cărui funcţie este aplicarea mijloacelor coercitive, a funcţionat ca regulă de bază în aparatele Securităţii, Justiţiei şi Miliţiei, cele trei elemente ale triunghiului represiv care au asigurat supravieţuirea comunismului în România. Un triunghi în care au „dispărut” zeci de mii de oameni şi au fost sfărîmate milioane de destine.

Ca vîrf al acestui triunghi, Securitatea s-a dovedit instituţia cea mai activă în acţiuni represive: arestări abuzive, torturi, execuţii sumare, chiar fără judecată. Activitatea ei vreme de mai bine de un deceniu de la înfiinţare a fost dominată de asemenea acţiuni. Ulterior, din motive care ţin mai degrabă de raţiuni externe (admiterea României în ONU, ca şi „destalinizarea” impusă de Moscova, parţial admisă de comuniştii din România), represiunea directă şi brutală a fost înlocuită de exercitarea unui control absolut asupra populaţiei, prin gestionarea aproape ştiinţifică a fricii. Frica a fost „materia primă” de lucru, pe care aparatul represiv al Securităţii o inoculase de la bun început în sufletul românilor. La capătul acestui proces, la finele anilor ’80, Securitatea cîştigase partida împotriva poporului român. Naţiunea dispăruse, fiind separată în clase şi „categorii” socioprofesionale. Partidul era în toate, iar securiştii îşi îndeplineau rolul de inchizitori ai regimului, doar prin simpla menţionare a numelui instituţiei lor.

Istoria anilor comunismului este în genere complicată şi difuză. Dar cel puţin în cazul Securităţii, atît de fapt, cît şi de drept, lucrurile sînt mult mai clare în ceea ce priveşte caracterul vădit represiv al instituţiei. Ceea ce arată însăşi „bazele muncii de securitate” (acesta e chiar titlul unui manual al ofiţerilor ei) este faptul că Securitatea a fost, în menirea, esenţa şi practicile ei, un aparat destinat poliţiei politice. Practic, la Securitate au fost grupaţi indivizi ale căror scrupule au fost cusute sub epoleţii albaştri ai uniformei, care îi blagoslovea cu putere de viaţă şi de moarte asupra semenilor, în numele unei unice raţiuni: aceea de apărare a regimului comunist. În nici un document intern al Securităţii nu apare menţionat, decît accidental şi în orice caz nu drept subiect al propoziţiei, cuvîntul ţară, dintr-un motiv care rezidă în însuşi decretul care a statuat apariţia şi funcţionarea acestei instituţii: securiştii nu au lucrat pentru interesele ţării, după cum proclamă, ci pentru cele ale regimului comunist. Au apărat, prin fiecare acţiune a lor, regimul comunist, şi nu Ţara, cum le place astăzi să afirme marii lor majorităţi. De fapt, confuzia îşi are o explicaţie: în pregătirea, mentalitatea şi acţiunile fiecărui securist, România nu putea fi concepută fără comunism. Cum cititorii vor putea vedea mai jos, încă de la înfiinţare se stabilea ca Securitatea să-şi selecteze personalul după un criteriu major: fidelitatea faţă de regim, o fidelitate împinsă pînă la fanatism şi eliberată de orice scrupule. Instrucţiunile interioare de serviciu, bugetul şi, în genere, toate normele interne ale Securităţii au avut, la rîndul lor, de la înfiinţare şi pe toată durata regimului comunist un caracter secret, statuat prin lege şi au fost supuse aceleiaşi norme fundamentale, de apărare a regimului prin orice mijloace – ceea ce a dat securiştilor sentimentul larg răspîndit de apartenenţă la o castă imuabilă, cu puteri depline şi o „misiune istorică”.

Organizarea internă a Securităţii a pus întotdeauna cel mai puternic accent pe funcţiile operative, de supraveghere informativă, şi pe acţiuni directe împotriva celor identificaţi ca „duşmani” ai regimului, care puteau fi ridicaţi şi depuşi în aresturile proprii, în urma informaţiilor adunate şi raportate de compartimentele cu atribuţii de investigaţii (Direcţia de Informaţii interne, de Contrainformaţii economice şi Contraspionaj). Securitatea a fost definită de la bun început şi în mod explicit drept o instituţie cu caracter special, abilitată să poarte o luptă a majorităţii „democrat-populare împotriva rămăşiţelor burgheze”, o unealtă a istoriei care acţiona pentru desfiinţarea unei lumi incompatibile cu „vremurile în care exploatarea omului de către om trebuie să dispară”, după cum se afirma în documentele de partid şi în presa vremii. Nu contau mijloacele prin care această instituţie avea să lupte împotriva infracţiunilor „ce primejduiesc regimul democratic şi securitatea poporului”. Şi, aşa cum se ştie, pînă la dispariţia Securităţii, mijloacele ei de „luptă” au fost delaţiunea, şantajul, tortura şi crima, pe care securiştii le-au acceptat, odată cu intrarea în instituţie, ca îndatoriri de serviciu. Încadrată pe tot parcursul funcţionării ei „cu elemente verificate din punct de vedere politic şi devotate trup şi suflet clasei muncitoare”, Securitatea trebuia, prin însăşi legea organică în baza căreia funcţiona, să se achite zi de zi de misiunea ei: aceea de a fi „un pilon de susţinere al regimului” – deci nu al ţării, ci al regimului; după cum se ştie, funcţia de apărare a ţării o exercita, prin lege, o altă instituţie, şi anume armata. Lupta deschisă a regimului comunist împotriva „minorităţii” care continua să i se împotrivească a fost întotdeauna legitimată în actele Securităţii drept o necesitate istorică. Represiunea era legiferată ca principalul ei atribut. Instituţia a fost plasată în fruntea războiului pe care regimul de ocupaţie sovieto-comunist l-a dezlănţuit cu brutalitate împotriva românilor. În mod esenţial, aparatul Securităţii a funcţionat din 1948 şi pînă în 1989, asumîndu-şi explicit rolul de poliţie politică, „tăiş al sabiei” în lupta de clasă.

Şi atunci, unde este „patriotismul” Securităţii? Nicăieri. Ea a fost, prin decretul în baza căreia a luat fiinţă şi prin propriile regulamente interne de pe tot parcursul regimului, instituţia prin care şi comunismul românesc s-a autocertificat drept un stat poliţienesc. Securitatea avea ca scop declarat „apărarea cuceririlor democratice”, deci menţinerea şi consolidarea sistemului prin anihilarea oricărei disidenţe faţă de linia impusă de conducerea comunistă. Deseori, acest rol a fost punctat de excese – de la execuţii sumare, la torturi greu de imaginat de nişte minţi normale –, care au transformat-o, în lupta pentru menţinerea şi consolidarea puterii comuniste, într-un adevărat bastion al cruzimii. Instituţia şi practicile ei nu sînt o inovaţie a comuniştilor din România; ei au „importat-o” de la „fraţii” sovietici, constituind transpunerea în România a principiului exprimat de decretul lui Lenin Despre teroarea roşie, care arăta că „este esenţial ca Republica sovietică să fie apărată de duşmanul de clasă prin izolarea acestuia în lagăre”. Regula era valabilă şi pentru cei a căror vină o constituia numai simpla apartenenţă la o categorie socială socotită ostilă. Pentru cei implicaţi în mod direct în „conspiraţii”, pedeapsa nu era decît una: lichidarea fizică.

Acestea au fost, în mod esenţial, reperele după care s-a ghidat Securitatea în activitate, de la naştere şi pînă la presupusa ei dispariţie.

*

În spatele zidurilor acestui bastion al cruzimii domneşte o mare tristeţe – aceea de a constata că, de fapt, o jumătate de veac au coexistat două Românii. O Românie a lor, România activiştilor, securiştilor şi propagandiştilor comunişti, numită „societatea socialistă multilateral dezvoltată”, aşezată împotriva firii şi a voinţei restului oamenilor, în care nu existau alt adevăr decît cel al Partidului şi un alt Dumnezeu decît Conducătorul iubit, timpul se calcula în ore-muncă şi cincinale, iar pentru cei mulţi viaţa era redusă la muncă, frică şi frig. România lor era cea a victoriei; o victorie împotriva noastră. Şi astăzi trăim în două Românii, cea a puterii neruşinate a celor ce afirmă senin că ei şi-au apărat ţara şi cea a celor 640.762 de oameni, cîţi am identificat pînă acum că au fost închişi în lagăre şi închisori sau deportaţi din motive politice. Practic, Securitatea a apărat ţara de toţi aceştia, transformîndu-i în victimele lor, peste care s-au aşternut tăcerea şi chipul morţii. Dar România noastră nu trebuie să uite şi nici să ierte – cum scria poetul polonez Zbigniew Herbert, „Să nu iertaţi, căci nu e căderea voastră să iertaţi/ În numele celor ce-au fost vînduţi/ Cînd se crăpa de ziuă”. De aceea, a scrie despre Securitate este nu numai un demers istoriografic, ci şi unul moral. Dincolo de ura amestecată cu frică a victimei şi de dispreţul activistului care dispune acţiunea şi cîştigă de pe urma ei, cei din bastionul cruzimii, executanţii care comit actul criminal în sine, au o trăsătură comună, care a fost pusă cel mai bine în evidenţă de o propoziţie a lui Pintilie Gheorghe, fost comandant al Securităţii în primul ei deceniu de funcţionare, citată ca motto al acestei cărţi. El spunea că „la Securitate n-au ce căuta tovarăşii care cred în Dumnezeu”.

Se poate constata, în ultimii ani, un real interes al istoricilor, mai ales din noile generaţii, dar nu numai, faţă de istoria Securităţii. Însă raportarea la Securitate este deja o atitudine publică şi nu doar un subiect de cercetare ştiinţifică. Ea implică două tipuri de raportare – s-ar putea spune că, pe măsură ce timpul se scurge şi ne îndepărtăm de evenimentele „produse” de această instituţie şi oamenii ei, se conturează şi un al treilea tip de raportare, care constă în lipsa oricărui sentiment, atitudine şi interes faţă de cele întîmplate. Este în special cazul celor prea mici ori nici născuţi pe atunci şi care au aflat prea puţine sau deloc despre comunism, în general, sau al celor care, pur şi simplu, vor să uite şirul de umilinţe la care au fost supuşi înainte de 1989. În afară de aceştia, se disting foştii oameni ai „aparatului”, securiştii, activiştii de partid, colaboratorii Securităţii, cei din vechiul aparat de stat (de la miliţieni şi magistraţi la birocraţii nostalgici şi foştii preşedinţi de CAP-uri), care, fără îndoială, privesc cu alţi ochi comunismul, în genere. Ei sînt îndrăgostiţi de acest trecut, nu vor să renunţe la el, pentru că s-ar anula pe sine. Pentru ei, Securitatea a fost un instrument care s-a aflat „în prima linie” în apărarea ţării, pentru simplul motiv că toţi realizează, conştient sau nu (aşa au fost educaţi în ultimii ani de socialism, dominaţi de o ideologie comunist-naţionalistă), un transfer între valorile regimului şi cele ale patriei. Toţi aceştia uită, voit sau nu, un singur lucru – că, în conformitate cu legile timpului şi cu menirea fiecărei instituţii în parte, Securitatea avea sarcina să apere, conform propriului statut, „regimul comunist împotriva inamicilor dinăuntru şi din afară”, indiferent de mijloace şi de preţ. Instituţia care proteja „ţara” era armata – conform Constituţiei şi tuturor uzanţelor din întreaga lume. Din cauza acestei „amnezii”, s-a ajuns, treptat, ca la lozinca revoluţionară „Armata e cu noi” să se adauge, în aceşti ani, un addendum: „şi Securitatea”. Este însă un joc al memoriei şi al istoriei cu miză mare pentru cei ce au căzut victime aparatului represiv comunist, căci nu există familie în România, în afara celor ale oamenilor regimului, care să nu fi avut de suferit în trecut, într-o formă sau alta, de pe urma rigorilor impuse de comunism şi păzite straşnic de Securitate. De la execuţii sumare, trimiteri în puşcării, lagăre, domiciliu forţat, confiscări de bunuri, exmatriculări din şcoli şi universităţi sau pierderea locului de muncă, Securitatea superviza practic toate politicile represive ale regimului, un regim care nu ar fi supravieţuit nici 24 de ore fără ea, fără o gestionare aproape ştiinţifică a fricii operată de aceasta, care i-a împiedicat pe oameni să se revolte împotriva injustiţiei comise în numele justiţiei, a crimei în numele partidului, a obidirii şi exploatării celor mulţi chiar în numele lor, căci totul se întîmpla în numele „clasei muncitoare”. Există în această ecuaţie, între nostalgie şi repudiere, o diferenţă de conţinut care face ca jocul să nu fie, cum ar vrea nostalgicii comunismului, unul cu miză nulă – adevărul istoric, faptele, crima în sine. Toate acestea rămîn, nu pot fi şterse cu buretele. A scrie despre Securitate înseamnă a descoperi şi a descrie acest conţinut.

În dezbaterile publice, s-a vorbit deseori despre un proces al comunismului. A fost cu totul iluzoriu, atîta vreme cît toate instrumentele judiciare s-au născut ca să apere România lor, apărută din ruinele fostului regim. La nivelul judecăţii într-un ipotetic proces al comunismului, ar răspunde, pentru faptele lor, oamenii. Nu pot fi aduse în faţa instanţei o ideologie, o ficţiune sau Securitatea ori partidul, instituţii dispărute, căci nu pot fi judecate fantome, dar pot fi aduşi oameni care, în numele acestei ideologii şi al acestor instituţii, au comis crime şi abuzuri împotriva semenilor lor. Altfel stau lucrurile la nivelul judecăţii istoriei. Aici, responsabilitatea este atît colectivă, cît şi individuală. Răspund în faţa ei atît instituţiile, cît şi oamenii care le-au dat consistenţa şi trăsăturile, prin faptele lor, aşa cum au fost consemnate de documente şi mărturii. Dar drumul pînă acolo este încă lung. Deocamdată, despre Securitate se va mai vorbi, o foarte bună bucată de vreme, ca şi pînă acum, nu atît ca despre o instituţie aparţinînd istoriei, ci aproape ca despre o religie – în care se amestecă mit, legendă şi adevăr. Mai puţin istorie. Se întîmplă astfel pentru că Securitatea nu face parte încă doar din istorie. Securitatea a jucat în propriul ei teren, pe termen lung: la finele anilor ’80, un procent de aproape 30% dintre colaboratorii racolaţi de ofiţerii de Securitate din ultimul deceniu al comunismului, conform indicaţiilor primite, erau minori. Iată, de pildă, cazul unui elev de 9 ani, care în 1989 devine colaborator al Securităţii – acel copil are acum 28 de ani şi o carieră în faţă. Nu ştim dacă aici este vorba de un plan anume, menit să conserve instituţia pe termen lung, căci, fără o reţea de colaboratori, un serviciu secret încetează să existe. Foarte probabil, mulţi dintre aceşti minori sînt utilizaţi şi în prezent de către cei care i-au racolat, care îşi conservă astfel puterea şi poziţia. A scrie despre Securitate înseamnă a se încerca înţelegerea resorturilor unor acţiuni din trecut, care înrîuresc prezentul.

Din 1989 şi pînă astăzi, înregistrăm o realitate curioasă, un transfer de resentiment: în genere, informatorii, colaboratorii poliţiei secrete comuniste sînt mai blamaţi decît ofiţerii Securităţii, care i-au racolat. Nu este rodul unei manipulări (ar fi greu de atins efectul pe care îl constatăm, în amplitudinea sa), ci este un reflex istoric, de civilizaţie. Aşa s-a întîmplat în toate fostele ţări comuniste, unde s-au deconspirat poliţiile secrete comuniste. În ţările de civilizaţie creştină s-a înrădăcinat adînc un tip specific de raportare la ceea ce îndeobşte este socotită a fi trădarea aproapelui. Iuda, cel care l-a vîndut pe Isus, este infinit mai hulit decît judecătorii săi şi Pilat din Pont. Mizînd pe rezultatele miraculoase ale acestui reflex, securiştii s-au văzut puşi la adăpost şi chiar alimentează jocul – multă vreme, arhivele fostei Securităţi au fost (şi sînt încă) practic gestionate la Serviciul Român de Informaţii şi Serviciul de Informaţii Externe de fostele cadre ale Securităţii. Ei au hotărît ani de-a rîndul şi încă mai hotărăsc ce dosare rămîn secrete şi ce dosare se predau la Consiliul Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii, unde acestea dobîndesc un regim public. Trebuie spus din capul locului că nici unul dintre ofiţerii Securităţii care este încă activ nu va fi deconspirat, iar dosarul lui de activitate va rămîne secret de stat; sînt de asemenea protejaţi, în acest sens, mulţi dintre cei care au activat în sistem după 1989 – adică cele mai multe dintre cadrele în viaţă ale fostei Securităţi. Aşa că deconspirarea Securităţii rămîne, în foarte multe cazuri, o răfuială cu securiştii morţi. Cu alte cuvinte, o chestiune care ţine de istorie. Dar lucrurile nu trebuie să rămînă aşa. A scrie despre Securitate înseamnă a face un front comun pentru o reformă morală a societăţii româneşti.

În acest demers istoriografic, sînt necesare mai ales precauţii legate de dimensionarea corectă a subiectului. După 45 de ani de experiment totalitar, partidul comunist a ieşit „curat” în raport cu Securitatea. A fost vorba despre o adevărată ştiinţă a obturării trecutului, de care s-a făcut uz la începtul anilor ’90. Prima grijă a noii puteri a fost secretizarea totală a arhivelor comunismului. Arhivele partidului au rămas, practic, pînă la mijlocul anului 2008, în acest regim secret, iar despre „eliberarea” arhivelor Securităţii se poate vorbi doar de doi-trei ani. Nu întîmplător, majoritatea documentelor din arhivele de partid pe care le cităm în acest volum nu au fost obţinute printr-un normal şi firesc acces la arhivă, ci prin adevărate relaţii de schimb cu colegi din comunitatea istoricilor, cărora le mulţumim şi acum, şi la locul şi momentul cuvenit, al citării documentului. Păstrarea, mai bine de un deceniu şi jumătate în regim secret a arhivelor Partidului Comunist nu a fost un fapt întîmplător, ci a reprezentat un adevărat complot al tăcerii, menit să acopere din raţiuni de stat exemple concrete, carierele în sine, care ar fi demonstrat (quod erat demonstrandum) că în România s-a dat o lovitură de stat Revoluţiei străzii, că puterea a fost preluată de eşaloanele doi şi trei ale partidului, Securităţii, Armatei, Miliţiei, Justiţiei şi administraţiei, că, la nivel general, cuvîntul de ordine care caracterizează evoluţia ţării în aceşti ani ai tranziţiei este continuitatea, o continuitate a grupurilor, structurilor, chiar dacă nu este vorba despre o continuitate instituţională între regimul comunist şi România anului 2008. Tocmai de aceea, la noi tranziţia a fost lungă şi dureroasă, ca o agonie, la capătul căreia partidul a triumfat din nou, prin oamenii săi, în numele capitalismului. Căci, aşa cum am repetat deseori, comunismul nu a dispărut, ci s-a privatizat. De fapt, comuniştii au iubit dintotdeauna capitalismul, pe care formal declarau că vor să-l distrugă; la nivelul vieţii de zi cu zi a activistului, al tuturor celor din aparatul de partid şi de stat, se manifesta o vocaţie aparte pentru acumularea primitivă de capital : casă, bani, bijuterii, videocasetofoane, mobilă de Reghin… bineînţeles, toate strînse cu teamă, să nu bată la ochi, căci Legea 18 era o sperietoare care asigura docilitatea propriului aparat, pus pe căpătuială. Apoi, tipul de relaţii clientelare din interiorul acestei structuri nu era unul bazat pe ideologie, pe o credinţă comună, ceea ce a dus imediat la dizolvarea de la sine a Partidului Comunist, care nu a funcţionat în clandestinitate, prin nici unul dintre membrii săi şi nici o clipă după 1989, conform tradiţiei comuniste. Partidul se transformase, de multă vreme, într-un imens conglomerat de interese, o piaţă pe care se trafica putere şi influenţă, după toate regulile cererii şi ofertei. Tocmai de aceea, asistaţi fiind de protectorii lor din Securitate, foştii activişti s-au dovedit cei mai potriviţi să preia frîiele tranziţiei la economia de piaţă, pentru care aveau dezvoltate abilităţile, aveau bani şi informaţii cu privire la portofoliul avuţiei naţionale, pe care au transformat-o, încetul cu încetul, din bun al întregului popor în bunul lor. Privatizarea comunismului este ultima şi cea mai mare cucerire a socialismului. Toate acestea trebuiau ascunse de ochii lumii, tocmai de aceea arhivele fostului regim au fost atît de bine protejate, încît multe dosare au şi dispărut în neant – ele ar fi arătat că sîntem conduşi de oameni din aceeaşi echipă de făuritori ai societăţii socialiste multilateral dezvoltate. Întîrzierea cu care aceste arhive s-au deschis a lăsat loc uitării, iar uitarea a deschis cale liberă nostalgiei. Astfel că, după ce a golit de conţinut avuţia naţională, tranziţia urma să ne golească şi memoria, şi minţile. Pînă una-alta, după cum arătam, contrar raportului instituţional real descris într-un capitol din acest volum, în raport cu Securitatea, din confruntarea cu istoria, Partidul a ieşit învingător – ceea ce dovedeşte că, deşi nu mai este forţa conducătoare a societăţii, rămîne motorul ei ascuns.

A scrie despre Securitate pune într-o altă lumină şi întîmplările la care sîntem martori. Pentru cercetarea istorică, poliţia secretă comunistă este un subiect de cercetare în egală măsură sumbru, pasionant şi dificil de documentat. Este vorba despre condiţionări de factură biografică, de resentimente şi pasiuni care împiedică încă o judecată la rece. Represiunea, abuzurile comunismului sau, în genere, problema încălcării drepturilor omului în diferite regimuri totalitare, tot ceea ce este, pentru gîndirea politică şi istoriografia europeană, o problemă teoretică, pentru intelectualul român la maturitate reprezintă o bună bucată din propria existenţă. Pentru cei care au trăit comunismul în forma lui instituţionalizată (nu ca o trecătoare pasiune a ’68-ului european şi a descoperirii lui Marcuse) sînt rare judecăţile la rece, neimplicarea, iar dezbaterile subiectului implică pasiune. Este ceva neconsumat, istoriile sînt calde încă şi freamătă. E normal să se întîmple aşa. Dar, fără îndoială, discuţiile şi judecăţile aprinse vor lăsa locul cît de curînd abordării ştiinţifice aşezate, atunci cînd generaţia născută în preajma anului 1989 va ajunge la maturitate. Mai trebuie spus că, scriind despre Securitate, istoricul trebuie să aibă o dublă raportare – atît la istorie, cît şi la memorie. E greu de stabilit o proporţie anume, dar trebuie spus de la început că nu pot fi luate în considerare ca atare doar documentele de arhivă. Ele conţin o perspectivă unilaterală, cea a Securităţii şi a colaboratorilor ei, peste care se suprapun declaraţii luate sub presiune fizică sau cel puţin psihică, toate devenind o altă istorie, cea convenabilă aparatului poliţiei secrete comuniste. Fără mărturii, fără contextualizarea informaţiilor din aceste dosare, există riscul de a scrie istoria după dictarea Securităţii. Rămîn credibile doar acele documente interne care privesc Securitatea în sine, modul ei de organizare şi funcţionare. În rest, mărturiile sînt esenţiale pentru confruntarea cu documentele. Din fericire, ele există şi continuă să se acumuleze, la instituţii specializate deja – Academia Civică, Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului, Centrul de Istorie Orală al Radiodifuziunii, Institutul de Istorie Orală din Cluj-Napoca. A scrie istoria Securităţii înseamnă a te întîlni cu dramele vii ale celor ce au supravieţuit în bastionul cruzimii.

*

Aici, în acest volum, prezentăm o parte a acestei istorii. Subiectul îl constituie descrierea sistemului de administrare a actului de poliţie politică în primele două decenii ale regimului comunist din România. Am încercat să fixăm locul Securităţii în cadrul aparatului de stat, rolul său din perspectiva relaţiilor cu conducerea de partid, modul de programare şi aplicare a măsurilor represive, evoluţia aparatului de Securitate şi, nu în ultimă instanţă, cîteva dintre istoriile victimelor şi ale călăilor lor. Volumul are la bază teza de doctorat, pe care am susţinut-o în 2002 la Facultatea de Istorie a Universităţii din Bucureşti, sub coordonarea profesorului Dinu C. Giurescu, sub titlul Rolul şi evoluţia Securităţii (1948-1964), dar reprezintă o variantă extinsă a acesteia1*. Ne-am concentrat numai asupra activităţii în plan intern a Securităţii, din cauza caracterului disparat al documentelor puse deja în circulaţie cu privire la operaţiunile desfăşurate de către instituţie în afara ţării. Rămîne ca această incitantă temă să fie tratată într-un viitor incert – atunci cînd se vor deschide arhivele fostei Direcţii de Informaţii Externe a Securităţii. Ne-am bazat în documentare pe documente de arhivă inedite, provenite în cea mai mare parte din arhiva Serviciului Român de Informaţii, care a gestionat, potrivit legilor în vigoare în intervalul documentării (1994-2000), arhiva fostului Departament al Securităţii Statului. Totodată, au fost utilizate documente din arhivele fostului Partid Comunist, cu precădere din fondul Cancelariei Comitetului Central al PMR (PCR), dar şi din arhiva Biroului Executiv al CC al PCR, în măsura în care, cu mare greutate, am obţinut unele dintre acestea. Au fost, se înţelege, consultate şi utilizate ediţii de documente, memorialistică, sinteze şi lucrări cu privire la regimul comunist în anii 1948-1964.

Am ales ca limite cronologice ale cercetării rolului poliţiei politice în regimul comunist din România şi a evoluţiei mecanismelor sale anii 1948 şi 1964. Primul înregistrează oficial „naşterea” Securităţii, iar 1964 reprezintă, prin eliberarea majorităţii deţinuţilor politici, un punct de cotitură, în care administrarea cu mijloace brutale a actului de poliţie politică pierde din pondere în faţa unor metode mai blînde, dar la fel de eficiente în controlarea societăţii. Graţierea prin decrete individuale a celor întemniţaţi de Securitate nu a însemnat, cum s-ar putea crede, renunţarea la utilizarea ei ca administrator al actului de poliţie politică, ci a marcat o radicală schimbare de strategie, impusă de noua politică de stat. Acest moment este o (ultimă) decizie importantă a regimului Dej şi nu poate fi atribuit unei schimbări de conducere şi de mentalitate la Bucureşti: România era nevoită să ţină cont de contextul internaţional, care impunea estomparea rigorilor represive aplicate în anii Războiului Rece şi crearea aparenţelor respectării drepturilor fundamentale ale omului. Comuniştii de la Bucureşti trebuiau să schimbe metodele, dar să păstreze neschimbată esenţa acţiunilor de protejare a regimului. Bastionul Securităţii a rămas, şi în noile împrejurări, neatins.

1* Unele fragmente din teza de doctorat au apărut ca studii introductive sau contribuţii în diverse publicaţii ştiinţifice. Le redăm aici în structura unitară iniţială.

Capitolul I.
Poliţia politică – instrument al sovietizării României

La sfîrşitul celui de-al Doilea Război Mondial, după principiul cuius regio, eius religio, a început sovietizarea ţărilor ocupate de Armata Roşie. În numai cinci ani, vechile structuri sociale din această zonă au fost distruse cu violenţă, iar în locul lor s-a impus într-un ritm rapid un regim autoritar de inspiraţie sovietică, ce avea la est de Nistru o istorie de jumătate de veac. La început, procesul a avut susţinerea unor pături defavorizate, cîştigate abil de aparatul de propagandă comunist, care a utilizat din plin manipularea prin afirmaţii excesive şi culpabilizarea rivalilor politici2, a beneficiat de lipsa totală de reacţie a puterilor occidentale, de conservatorismul, uneori naiv, al vechii clase politice şi de „trădarea” unor intelectuali3 şi politicieni, trecuţi cu arme şi bagaje în tabăra comuniştilor. Reprezentanţii în plan politic ai Armatei Roşii învingătoare au parcurs repede etapa promisiunilor. În timp, cu cît contactul cu realităţile produse de sovietizare a devenit mai puternic, cu atît cîştigarea încrederii de către comunişti se dovedea dificilă, iar numărul celor dispuşi să creadă în „dublarea recoltelor” şi într-o viaţă mai bună numai pe baza lozincilor şi promisiunilor făcute de aparatul de propagandă comunist se menţinea redus. „Ataşamentul faţă de partid” nu a avut cîştig de cauză, sentimentul dominant fiind mai degrabă unul de antipatie, iar impunerea voinţei minorităţii asupra majorităţii s-a realizat prin forţă.

Confruntările politice şi sociale postbelice care au prefigurat instaurarea regimurilor comuniste în Europa Centrală şi de Est au îmbrăcat forme particulare de la ţară la ţară, dar au avut şi o notă comună: implicarea activă şi brutală a Armatei Roşii, a ofiţerilor de informaţii şi a agenţilor poliţiei secrete sovietice în aplicarea „directivei de instituire şi întărire a noilor forme de guvernămînt fidele Moscovei”4. O primă misiune a constituit formarea unor nuclee ale viitoarelor poliţii politice şi punerea lor sub control comunist. Pregătind cucerirea puterii politice de către partidele comuniste, aceste nuclee au avut misiunea de a crea o „atmosferă prielnică” şi de a preveni reacţiile de respingere a noului regim, operînd simultan pe trei căi: infiltrarea, compromiterea şi epurarea vechilor instituţii ale statului democratic.

Sovietizarea estului şi centrului Europei s-a înscris în strategia postbelică a URSS. Esenţa doctrinei staliniste a sovietizării a fost enunţată de liderul de la Kremlin la întîlnirea sa cu Tito din aprilie 1945: „În războiul acesta nu este la fel ca în cel trecut, ci cel care ocupă un teritoriu îşi impune şi sistemul său social. Fiecare îşi impune sistemul acolo unde ajunge armata sa. Altfel nici nu poate fi!”5.

Pentru a împiedica revoltele populare, în condiţiile tensionării relaţiilor cu foştii aliaţi şi ale configurării Războiului Rece, ocupaţia militară de facto a suferit o corecţie de legitimare. În ţările în care se exercita controlul URSS, cucerirea sovietică a luat forma cîştigării puterii de către „fronturile” politice conduse de comunişti. Prezenţa Armatei Roşii în zonă a trecut în plan secund. Ofensivei militare i-a luat locul ofensiva politică a partidelor comuniste, la fel de fidele şi de riguros controlate de către Moscova. Această veritabilă armată în civil şi-a impus dominaţia asupra rivalilor politici prin violenţă şi fraudă, după o paradigmă unică, ajustată la situaţia fiecărei ţări. Analiza istorică a acceptat trei faze ale sovietizării: prima, a „coaliţiei autentice”, în care comuniştii îşi atrag aliaţi în lupta politică desfăşurată sub o aparenţă de normalitate, a doua, a „coaliţiei fictive” (renunţarea treptată la „tovarăşii de drum” şi tolerarea opoziţiei într-o măsură din ce în ce mai mică) şi a treia, a „unităţii de monolit”, marcînd instalarea deplină a regimului. Cu excepţii parţiale în Albania, Iugoslavia şi Polonia, unde structurile social-politice antebelice erau deja distruse de război, fazele sovietizării sînt confirmate în celelalte ţări din orbita sovietică de datele istorice6.

Continuînd politica de salvare a aparenţelor în condiţiile declanşării Războiului Rece, aparatul propagandistic comunist, coordonat de la Moscova de Cominform, a depus eforturi notabile pentru a crea popoarelor din estul şi centrul Europei iluzia participării la un sistem de alianţă menit să apere „pacea mondială”, ameninţată de aşa-zisele tendinţe belicoase ale „imperialismului anglo-american”. Simultan cu procesul de sovietizare, s-a desfăşurat sub pretextul plăţii despăgubirilor de război „egalizarea condiţiilor în teritoriile nou cucerite, coborîndu-le pînă la cel existent în Rusia sovietică, nu atît din considerente economice, cît din pure considerente de putere”7. Slăbirea economică a ţărilor ocupate a luat inclusiv forma dezmembrării unor întreprinderi performante (în special din ramuri ale industriei constructoare de maşini, optică, electronică ş.a.) şi a transferării lor în URSS, în contul aceloraşi datorii de război.

Prin astfel de procedee, în numai cîţiva ani, partidele comuniste şi emisarii lui Stalin, trecînd de la promisiuni la ameninţări şi de la persuasiune la forţă, au impus în zona Europei ocupate de Armata Roşie replici fidele ale sistemului existent în URSS.

*

În România, ca şi în celelalte viitoare state-satelit ale URSS, procesul de sovietizare a fost controlat şi aplicat de către conducerea partidului comunist, în conformitate cu instrucţiunile primite de la Moscova prin Ambasadă, reprezentanţii din Comisia Aliată de Control, trimişi speciali sau prin contactele directe cu Kremlinul ale liderilor comunişti. Disciplina de partid a fost dublată, în multe cazuri, de calitatea de agenţi sub acoperire ai NKVD/MGB sau ai spionajului militar (GRU) pe care o aveau unii dintre conducătorii PCR. Măsurile întreprinse de comuniştii din România sub acest control riguros au urmat spiritul unui plan de sovietizare, prezentat, după toate probabilităţile, de un emisar al lui Ghiorghi Dimitrov conducerii PCR în 7 martie 19458. Ele au vizat dezorganizarea, infiltrarea, compromiterea principalelor instituţii ale statului şi unele măsuri economice împotriva claselor de mijloc, care să slăbească forţa de reacţie a societăţii faţă de sovietizare.

Ca urmare, armata a fost drastic epurată, iar corpul ofiţeresc, în genere tradiţionalist şi conservator, a fost practic desfiinţat. La capătul acestui proces în care decimarea elitei militare a fost sporită de teama acuzării în virtutea prevederilor legale de pedepsire a criminalilor de război, dintre cei 17.000 de vechi ofiţeri au fost păstraţi în armată doar 3.000. Cei „deblocaţi”, după expresia vremii, au fost înlocuiţi cu „cadre noi”, formate în diviziile „Tudor Vladimirescu” şi „Horea, Cloşca şi Crişan”. Numărul acestora era dublu faţă de cel al vechilor militari păstraţi în statele armatei, iar fidelitatea lor faţă de URSS şi implicarea în sovietizarea României a dus practic la anihilarea oricărei posibile replici militare faţă de ocupaţia sovieto-comunistă9.

Un proces similar de infiltrare şi subordonare l-au suferit Poliţia, Jandarmeria şi serviciile de informaţii (Serviciul Secret de Informaţii şi Secţia a II-a a Marelui Stat-Major). În fruntea acestor structuri au fost numiţi comunişti sau „persoane de încredere”, iar o parte dintre cadre, pervertite, au continuat să lucreze după ordinele inspirate de PCR pînă la finele anului 1949, cînd foştii poliţişti, ofiţeri de informaţii şi jandarmi au fost epuraţi, mulţi fiind „răsplătiţi“ pentru serviciile lor pe parcursul sovietizării cu ani grei de închisoare10.

Biserica a fost şi ea dezonorată de comunişti, înainte de a fi definitiv subordonată statului, prin Legea cultelor din 1948. În 19 noiembrie 1947, ministrul Cultelor, Stanciu Stoian, convoca un Congres ecleziastic naţional, la care au participat 2.000 de reprezentanţi ai cultelor din România. I-au adus osanale lui Stalin, „creierul, conştiinţa şi onoarea speciei noastre”11, şi l-au ales preşedinte al Congresului12. Această obedienţă a fost obţinută în urma unor acţiuni în forţă. Pînă în 1947, valuri succesive de arestări stîrniseră deja nervozitatea, dar mai ales îngrijorarea clerului. Primii preoţi au fost arestaţi încă de la finele anului 1944 (cei care aderaseră la Mişcarea legionară), în condiţiile emiterii deciziilor de internare a foştilor legionari în lagăre. Numirile în locurile vacante, atît la eparhii, cît şi în parohii, se făceau în funcţie de obedienţa faţă de autorităţi13.

Arestările se făceau totuşi cu atenţie, pentru a nu provoca revolta enoriaşilor. Astfel, printr-o notă din 23 decembrie 1944, Secretariatul Poliţiei de Siguranţă comunica:

În scopul ca bisericile şi populaţia să nu rămînă fără preoţi, îndeosebi în timpul sfintelor sărbători ale Crăciunului, Anului Nou şi Bobotezei se dau următoarele dispoziţii: Nu se va face nici o reţinere din rîndul membrilor clerului, pe baza Ordinului nr. 23987/1944 [privind arestarea foştilor legionari – n.n.], pînă în ziua de 8 ianuarie 1945, oricare ar fi categoria de învinuiţi de legionarism. Nu vor fi reţinuţi de asemenea şi după 8 ianuarie 1945 preoţii care sînt cîte unul singur, de fiecare cult, într-o comună… Internarea acestuia nu se va face decît după ce Episcopia respectivă va fi trimis, în prealabil, un preot înlocuitor sau după ce va fi dat delegaţie, pentru serviciile religioase, preotului din comuna cea mai apropiată14.

Asemenea scrupule ale autorităţilor aveau să dispară pe măsura „consolidării” regimului. Arestările în rîndul clerului, din ce în ce mai numeroase odată cu îndreptarea represiunii împotriva fostelor partide istorice, au sporit tensiunea în rîndul preoţilor. Astfel, informatorul „Victor” comunica la 15 mai 1947: „Clerul este îngrijorat de arestările de preoţi care s-au făcut în ultimul timp… Se crede că sînt iminente noi arestări”15.

Justiţia şi-a pierdut treptat independenţa, iar magistraţii au intrat sub controlul comuniştilor. S-au creat Tribunale ale Poporului şi s-au promulgat legi punitive cu caracter retroactiv, în vederea realizării unei „dreptăţi de clasă”. Măsurile succesive de modificare a legislaţiei au alternat cu cele de îndepărtare a magistraţilor care se împotriveau „noului curs” şi au culminat cu promulgarea în 1948 a unui Cod Penal care consfinţea funcţionarea unui aparat al justiţiei utilizat ca armă în „lupta de clasă”.

Învăţămîntul şi familia au fost supuse unui proces distructiv, menit să pregătească terenul inoculării „noilor valori” comuniste. Părinţii nu-şi mai puteau face concediul împreună, în vreme ce copiii învăţau la şcoală o „Geografie” în care Dunărea făcea parte din sistemul hidrografic al URSS. Carol Donald Dunham, director în 1946 al Secţiei culturale americane în România, a văzut în acel an o serbare de Crăciun unde „un instructor comunist în salopetă le relata copiilor că naşterea lui Isus este un mit stupid şi că toate binefacerile vin de la Stalin”16.

În fine, prestigiul monarhiei a fost permanent ştirbit de zvonuri lansate, cu dibăcie (de pildă, cel potrivit căruia executarea lui Antonescu a fost un act de răzbunare al regelui), de o propagandă tot mai ostilă şi de presiuni directe exercitate asupra suveranului, care a fost silit în cele din urmă să abdice, ca punct final al lichidării opoziţiei politice faţă de sovietizare17.

Comuniştii au acţionat discret şi în direcţia modificării moralei sociale de tip burghez. Au fost cultivate ura, suspiciunea; nu au mai fost pedepsite drastic furturile, dar a fost încurajată delaţiunea.

Ca urmare a dezorganizării economiei, Regatul României ajunsese o ţară falimentară. A fost pauperizată clasa de mijloc, la oraşe şi sate; ultima lovitură care a desfiinţat practic vechea elită economică a fost „stabilizarea” monetară din 15 august 1947, în fapt o deposedare oneroasă a populaţiei de rezervele băneşti. În ţară, singura piaţă liberă tolerată rămăsese talciocul de la marginea oraşului, unde „foştii” încercau să-şi vîndă obiecte de familie pentru a-şi prelungi o agonie demnă, la capătul căreia aveau să treacă la munci ignobile în raport cu pregătirea şi statutul lor anterior. În acele timpuri, un colonel deblocat, decorat cu Ordinul „Mihai Viteazul”, s-a declarat mulţumit de oferta fostei sale ordonanţe şi a început să-şi întreţină familia practicînd meseria de lustragiu18.

În 1946-1947, seceta a mărit gradul de sărăcie, iar în zonele calamitate ale ţării a izbucnit foametea. Victimele au fost numeroase, iar relatările din presa vremii par incredibile: la Iaşi, un zidar, soţia sa şi cei doi copii au fost găsiţi morţi de foame în locuinţa lor, în ajunul Crăciunului. În casă nu se mai afla nici o mobilă: ce nu fusese vîndut a fost ars în sobă, în lipsa lemnului de foc. Un băieţel dintr-un sat al Moldovei a fost găsit mort, cu abdomenul umflat, ca şi cum ar fi mîncat prea mult. La autopsie, s-a constatat că, înnebunit de foame, copilul înghiţise conţinutul unei perne. În acelaşi timp, ajutoarele „Crucii Roşii”, YMCA sau ale altor organizaţii caritabile, destinate estului ţării (cel mai afectat de secetă şi foamete), „se adunau în rezervele activiştilor de partid”19, iar în marea Hală a Pieţei din Ploieşti erau cozi interminabile la cele trei sortimente de produse alimentare care puteau fi cumpărate: cartofi, ceapă şi capete de peşte. Populaţia trăia psihoza foamei; la doi ani de la instalarea Guvernului Groza, în România domnea deprimarea, sentiment sporit de abuzurile soldaţilor Armatei Roşii, cărora, din cînd în cînd, le cădeau victime persoane fără vină.

Pictorul George Tomaziu relata în jurnalul său o astfel de întîmplare:

Practic, trenurile nu mai transportau decît ruşi, care soseau fără oprire după, ca şi înainte de armistiţiu. Dacă un călător autohton lua trenul, o făcea pe pielea lui. Aşa s-a întîmplat, vai, cu Ion Diaconescu, un pictor tînăr şi gravor de mare talent. Întorcîndu-se din provincie la Bucureşti, a urcat într-un vagon plin de soldaţi ruşi tumultoşi, care l-au primit cu braţele deschise. Corpul său a fost găsit dezbrăcat, plin de vînătăi şi ciuruit cu vîrful baionetei, aruncat lîngă calea ferată, la ieşirea dintr-o gară20.

Cu toate că dezastrul economic se agrava, scurgerea bogăţiilor către URSS a căpătat un caracter din ce în ce mai riguros organizat, odată cu apariţia în 1945 a Sovromurilor21.

Sărăcirea ţării nu poate fi pusă doar pe seama plăţii despăgubirilor şi a „moştenirii” războiului. În ultimul său cuvînt rostit pe 15 ianuarie 1948 în procesul care i-a fost intentat, Mircea Vulcănescu arăta că, la data arestării mareşalului Antonescu, Banca Naţională îşi dublase rezerva de aur în comparaţie cu perioada de la începutul războiului, iar stabilitatea economică şi rezervele acumulate au putut face din România „o bază importantă de aprovizionare a Aliaţilor în războiul dus în Vest după 23 august 1944. Dată la care pîinea albă se vindea liber în ţară”22. Între timp, pîinea albă devenise o amintire. La două luni şi jumătate de la încheierea războiului, în şedinţa din 25 iulie 1945 cu secretarii regionali ai PCR în vederea pregătirii primei Conferinţe generale postbelice a partidului, ministrul de Interne Teohari Georgescu anunţa că prefectul de Focşani urmează să fie arestat pentru că autorizase distribuirea acestui produs şi ordona răspicat: „Unde se va găsi pîine albă, prefectul va intra în lagăr!”23.

Valurile de epurări ale aparatului de stat, nesiguranţa şi pauperizarea unor largi pături ale populaţiei din clasa de mijloc au făcut ca în primii ani de după instalarea Guvernului Groza sinuciderile să ajungă un fapt banal…

*

În acţiunea lor de cucerire a puterii, comuniştii au utilizat de la bun început acţiuni specifice serviciilor secrete. Ei resimţeau, cu tot sprijinul sovietic, un puternic sentiment de inferioritate, fiind confruntaţi cu forţa cu care, după anii lungi ai dictaturii lui Carol şi după regimul antonescian, renăşteau partidele istorice. Popularitatea acestora, dar şi neputinţa pe care comuniştii o încercau faţă de instituţiile statului, în care imediat după 1944 nu deţineau iniţial nici un control, i-au făcut pentru cîtăva vreme să se simtă în largul lor doar în unele dintre halele întreprinderilor. Rememorînd în şedinţa Biroului Politic din 9 septembrie 1947 împrejurările în care a fost instalat ca ministru al Justiţiei, Lucreţiu Pătrăşcanu arăta:

Am preluat un aparat cu un singur membru de partid şi 2-3 simpatizanţi în Minister. Restul era în realitate o masă adversară nouă, un aparat aşa cum l-a creat burghezia, cu vîrful îndreptat împotriva a orice însemna tendinţă democratică24.

Nici la Interne lucrurile nu stăteau mai bine. „Schimbarea aparatului vechi al Ministerului de Interne cu altul nou a început în seara de 6 martie 1945”, relata ulterior Teohari Georgescu. Abia de atunci încolo, „primele sute de foşti funcţionari din aparatul vechi al Ministerului au fost înlăturaţi şi arestaţi”25. Ca urmare, o prioritate imediată după răsturnarea regimului antonescian a reprezentat-o culegerea de informaţii despre cei capabili să se opună instaurării puterii comuniste, în vederea anihilării lor.

Pînă la instituirea controlului asupra Ministerului de Interne şi asupra structurilor de informaţii oficiale după 6 martie 1945, de penetrarea acestora şi de supravegherea informativă a inamicilor politici s-a ocupat un serviciu secret intern al PCR, care funcţiona sub titulatura de Secţia a II-a Informaţii şi Contrainformaţii, în cadrul Formaţiunilor de Luptă Patriotică (FLP), organizaţie paramilitară comunistă construită pe structura trupelor de şoc care au acţionat în cursul răsturnării regimului antonescian26. Înfiinţat la începutul anului 1944 sub bagheta lui Emil Bodnăraş şi condus de un ilegalist de încredere, Mirel Costea (numele de împrumut al lui H. Zeidel, ulterior şef al cancelariei secrete a Secţiei de Cadre a CC-ului27), serviciul de informaţii mai avea misiunea de a găsi legături în aparatul de stat, în Serviciul Secret de Informaţii, în Marele Stat-Major şi în Siguranţă. Grupînd membri PCR care fuseseră instruiţi ca spioni de către NKVD în Uniunea Sovietică şi trimişi în misiune în România în timpul războiului, precum şi ilegalişti cu aptitudini pentru culegerea de informaţii şi filaj, Secţia a II-a a Formaţiunilor de Luptă Patriotică a fost practic prima formă de organizare a unei poliţii politice comuniste, nucleul viitoarei Securităţi şi pepiniera ei de cadre.

Emil Bodnăraş a fost unul dintre cei mai redutabili agenţi sovietici din PCR. Căpitan în armata regală, Bodnăraş a fugit în URSS după ce a pierdut la cărţi o mare sumă de bani ai unităţii militare din care făcea parte. A fost condamnat în contumacie de către un tribunal din România, pentru dezertare, fiind racolat la începutul anilor ’30 de NKVD şi pregătit ca spion. Relaţiile sale în aparatul serviciilor secrete sovietice erau la cel mai înalt nivel. Bodnăraş a descris în 1961 tratamentul privilegiat de care s-a bucurat în URSS şi împrejurările în care s-a decis trimiterea sa în România, la decizia lui Viaceslav Menjinski, succesorul lui Felix Dzerjinski, întemeietorul serviciilor secrete sovietice, după grevele de la Griviţa:

Serviciile sovietice de specialitate au avut faţă de mine o atitudine deosebit de atentă, aveau grijă să mă documentez, mi-au pus la dispoziţie şi cărţi, şi, literatură, ca să nu mă rup de ţară, primeam şi Universul.

La începutul anilor ’60 se descoperise că nu putea ocupa demnităţi comuniste, nefiind membru al PCR, ci doar membru al Partidului Comunist Sovietic. După 1989, fiind considerat „patriot”, i s-a ridicat un bust de bronz în comuna natală din Moldova.

Această adevărată agentură de spionaj cu pronunţate scopuri politice prezenta rapoarte scrise şi buletine informative atît liderilor PCR, cît şi Comandamentului sovietic. Printre performanţele ei putem menţiona misiunile speciale de reţinere şi anchetare a unor vechi inamici ai comuniştilor sau a celor ce erau consideraţi trădători ai partidului (este notoriu cazul lui Foriş şi al ultimului director al Penitenciarului Doftana, Săveanu, reţinuţi şi păziţi de agenţi din serviciul de informaţii al PCR, apoi asasinaţi după 6 martie 1945), supravegherea atentă şi întocmirea de fişe informative inamicilor politici din guvern şi partidele istorice. Li se poate atribui Formaţiunilor de Luptă Patriotică şi cu precădere Secţiei a II-a provocarea şi escaladarea incidentelor din 24 februarie, care au dus în cele din urmă la căderea guvernului prezidat de Nicolae Rădescu, ca şi supravegherea minuţioasă a generalului. Astfel, agentul Mişu Dulbergher (ulterior Dulgheru – viitorul şef al Secţiei de Anchete a Securităţii) a primit ordin de la Ivan (Vania) Didenco, şeful Contrainformaţiilor din serviciul secret comunist, să urmărească fiecare pas al generalului, fiind responsabil cu paza lui pînă la finalul domiciliului forţat la care a fost supus Rădescu28.

Cu totul notabilă s-a dovedit operaţiunea de infiltrare a armatei şi a Serviciului Secret de Informaţii (SSI). Secţia a II-a a oficinei comuniste a reuşit racolarea unor ofiţeri din SSI, Marele Stat-Major şi a unor agenţi de Siguranţă, promovaţi după 6 martie 1945 în eşaloanele superioare ale acestor instituţii, poziţii din care au sprijinit activ pervertirea lor de către comunişti. Unul dintre aceştia, N.D. Stănescu, fost şef al grupei de informaţii politice din Secţia de Contrainformaţii a SSI, a fost promovat pe 14 martie 1945, imediat după instaurarea Guvernului Groza, în fruntea Serviciului.

Stănescu luase legătura cu Ion Gheorghe Maurer, cu care locuia pe aceeaşi stradă, iar liderul comunist, care funcţionase pentru scurtă vreme ca ajutor al lui Bodnăraş şi adjunct al lui Mirel Costea, comandantul serviciului de informaţii al PCR, l-a prezentat de îndată şefului Formaţiunilor de Luptă Patriotică. Stănescu comunica fie direct cu Bodnăraş, fie prin intermediul lui Vania Didenco, fost agent NKVD încadrat în Serviciul Secret de Informaţii şi a reuşit, de pe poziţia înaltă pe care o ocupa, ca şef de secţie, să pună la dispoziţia comuniştilor rezultatele activităţii agenturii pe care o conducea. El „ţinea la curent şi avertiza din timp conducerea PCR” în legătură cu ceea ce se petrecea la guvern şi la vîrful partidelor istorice, notele informative pe care le furniza fiind deosebit de apreciate. A sfîrşit însă prin a fi arestat în 1949, ca atîţia alţi vechi colegi ai săi din serviciul de informaţii, rămînînd în detenţie timp de şase ani: trădarea sa în beneficiul comuniştilor a cîntărit mai puţin în balanţă decît acţiunile în slujba regimului antonescian. N.D. Stănescu a recunoscut că s-a pus în slujba comuniştilor din oportunism, „conştient de direcţia în care în mod natural se îndrepta mersul istoriei noastre”29, după cum avea să susţină într-un memoriu adresat în 1965 lui Bodnăraş, în încercarea de a-şi obţine reabilitarea. Se pare că arestarea lui N.D. Stănescu a fost provocată de identificarea sa drept „acela care a dezlănţuit pogromul de la Iaşi”30.

În locul lui N.D. Stănescu, în fruntea SSI a fost numit Serghei Nikonov (devenit Nicolau), vechi agent al NKVD. Sovieticii l-au racolat, ca şi pe şeful său Bodnăraş, la finele anilor ’30, după ce Nikonov a fost exmatriculat de la Facultatea de Chimie din Iaşi, pentru participare la adunări comuniste.

Lui Nikonov (Nicolau) i s-au plătit studiile în străinătate, la Bruxelles şi Marsilia, unde a făcut parte din conducerea locală a Partidului Comunist Francez. La începutul războiului a primit misiunea de a reveni în România pentru a organiza o reţea de spionaj, dar a fost prins şi condamnat, petrecîndu-şi o parte din detenţie alături de un alt agent NKVD, Pantelei Bodnarenko (românizat în Pintilie Gheorghe), ucrainean din zona Cernăuţilor, cel ce avea să devină directorul Securităţii. Din martie 1954 şi pînă la pensionare, Serghei Nicolau a condus, cu gradul de general-locotenent, Biroul II (spionajul militar) al Statului-Major al armatei31.

Sub coordonarea lui Bodnăraş, noul şef al SSI a trecut la recrutarea de agenţi fideli comuniştilor, atît în interiorul instituţiei, cît şi în rîndurile armatei. Cei doi au reorganizat Serviciul, sub coordonarea rezidenţei spionajului sovietic la Bucureşti, în patru direcţii care îşi împărţeau următoarele atribuţii conforme cu rolul SSI de „a aduna informaţii de ordin general în interesul suprem al statului”: obţinerea de informaţii din străinătate „cu caracter politic, economic, social şi militar”, supravegherea misiunilor diplomatice la Bucureşti, obţinerea de informaţii interne şi organizarea activităţii de contraspionaj32.

Cea mai reuşită acţiune de racolare efectuată de serviciul secret comunist a fost însă atragerea sub influenţa PCR a maiorului Nicolae I. Popescu, din cadrul Secţiei a II-a Informaţii şi Contrainformaţii din Marele Stat-Major.

Nicolae I. Popescu lucrase cu gradul de maior în Secţia a II-a Informaţii şi Contrainformaţii din Marele Stat-Major al armatei regale. Bine pregătit, a furnizat informaţii de mare valoare noilor săi stăpîni. Absolvent al Şcolii Superioare de Război cu calificativul „foarte bine” în anul 1942, a fost repartizat în structurile informative militare. Într-o şedinţă secretă a CC al PCR din 25 septembrie 1945, N.I. Popescu a fost primit în partidul comunist, la recomandarea lui Bodnăraş, care aprecia: „Ne-a făcut mari servicii; e un profesionist în materie de informaţii”. La scurtă vreme, i s-a încredinţat funcţia de director al Direcţiei Generale a Siguranţei Statului, pe care a deţinut-o pînă la înfiinţarea Securităţii. A coordonat epurarea Siguranţei şi a organizat primele acţiuni represive de amploare împotriva fostelor partide istorice, culminînd cu dizolvarea Partidului Naţional-Ţărănesc. Practic, el a fost unealta de care s-au folosit comuniştii pentru a distruge, treptat, între 1945 şi 1948, instituţiile şi elitele din vechea Românie. După apariţia Securităţii, N.I. Popescu nu a mai fost păstrat într-o funcţie de conducere în noua instituţie, în care primul rol îl jucau agenţii sovietici. Ca atîţia alţii care s-au pus în slujba comuniştilor din oportunism, a sfîrşit în mediocritate.

Cadrelor racolate de Secţia a II-a de Informaţii şi Contrainformaţii din cadrul Formaţiunilor de Luptă Patriotică pînă la instalarea Guvernului Groza li s-au adăugat alţi numeroşi lucrători ai poliţiei şi mai ales din SSI. Aceştia s-au pus în slujba PCR, îndeosebi în urma însărcinării lui Emil Bodnăraş cu controlul Serviciului Special de Informaţii, la 27 aprilie 1945, printr-un ordin semnat de primul-ministru Groza. Astfel, după ce Bodnăraş coordonase cu succes activitatea serviciului secret comunist, îşi transfera experienţa dobîndită ca agent sovietic în planul instituţiei de profil din România.

*

După 6 martie 1945, Teohari Georgescu a trecut la reorganizarea structurilor Ministerului de Interne, cu scopul declarat (ulterior) de a subordona activitatea acestuia intereselor comuniştilor. Astfel, după propriile-i mărturii, schimbările au demarat imediat după 6 martie 1945:

Urmărind consecvent linia partidului, de a crea un aparat capabil să lupte cu hotărîre împotriva duşmanului de clasă, lună de lună, an de an au fost pregătite noi contingente de elemente devotate clasei muncitoare.

Primul pas întreprins a fost arestarea „aparatului Siguranţei vechi”33, trecîndu-se apoi la numirea în fruntea compartimentelor Ministerului de Interne a unor comunişti sau simpatizanţi ai acestora, cu recomandarea Secţiei Organizatorice a Comitetului Central, coordonată de un spion sovietic, Gheorghe Pintilie, coleg în detenţie cu Dej.

Unificarea tuturor structurilor informative şi a activităţii represive avea să întîrzie pînă după crearea Securităţii, dar controlul total asupra Internelor a fost primul pas important în acest proces. La minister, Teohari Georgescu beneficia de sprijinul a trei subsecretari de stat: Virgil Stănescu (pentru Ordine şi Siguranţă), Ion Burcă şi Gheorghe Atanasiu-Gheorghiu (pentru Administraţie). După alegerile din noiembrie 1946, controlul comuniştilor asupra Internelor avea să fie absolut; numărul subsecretarilor de stat s-a redus la doi, Ion Burcă şi Marin Florescu, ambii oameni de mare încredere ai partidului34.

Organigrama Internelor a rămas în mare parte aceeaşi ca în trecut, respectînd prevederile legilor de organizare a ministerului din 1929 şi 1936. După 1945, Direcţia Generală a Poliţiei avea 16.365 de cadre, dintre care 1.333 în serviciile centrale şi 13.032 în cele teritoriale, unde funcţionau 499 de comisari şi 859 de comisari-ajutori; la Prefectura Poliţiei Capitalei erau 5.369 de angajaţi, dintre care 932 de comisari şi comisari-ajutor35.

Odată cu preluarea ministerului, Teohari Georgescu a trecut la infiltrarea aparatului poliţienesc cu cadre fidele PCR, în paralel cu o drastică epurare a elementelor potenţial ostile comuniştilor. Mai întîi, s-a trecut la o testare a unităţilor poliţieneşti din teritoriu, solicitîndu-li-se rapoarte cu conţinutul „activităţii informative, cu privire la modul cum se manifestă organizaţiunile politice”. Gradul de obedienţă al funcţionarilor din Direcţiunea Generală de Poliţie faţă de noua putere a fost neobişnuit de ridicat, chiar şi pentru acele vremuri tulburi.

În prezenţa şefilor unităţilor poliţieneşti şi de siguranţă din Galaţi, inspectorul regional de poliţie Ioan Cuptor constata la prima şedinţă de după instalarea Guvernului Groza, şedinţă declarată solemnă, „fiind un început de eră nou în viaţa socială şi de stat”, că

s-au adus laude organizaţiilor FND-iste, în loc să se arate situaţia adevărată a celorlalte organizaţiuni politice şi, în special, a celor ce sînt în afara democraţiei. Noi nu sîntem puşi să lăudăm actele guvernanţilor, ci să observăm cum se răsfrîng asupra populaţiei întregi măsurile luate de guvern, dacă sînt reacţionari sau răuvoitori ce îndeamnă populaţia la nesupunere sau iau poziţie făţiş, ostilă guvernului, recte partidele politice aşa-zis istorice, precum şi reprezentanţii lor.

Cuptor cerea subordonaţilor ca dările de seamă să cuprindă tocmai date privind toate nemulţumirile şi acţiunile ostile plănuite sau derulate, „pentru ca guvernul să fie bine informat” şi capabil să ia măsuri împotriva oricărei tentative care „ar căuta să schimbe actuala formă de guvernămînt a ţării şi ar produce confuzie şi haos în treburile statului”36.

Strategia urmăririi partidelor istorice fusese pusă la punct de conducerea Direcţiunii Generale a Poliţiei. În zilele de 25, 26 şi 27 mai 1945 a avut loc la sediul Ministerului de Interne o conferinţă cu inspectorii regionali din ţară, prezidată de Teohari Georgescu. La cîteva zile după încheierea acesteia a fost elaborat Ordinul general nr. 9000 din 4 iunie 1945, una dintre primele reglementări interne menite să restructureze sistemul după priorităţile stabilite de noul regim „democrat-popular”. În acest ordin, prelucrat şi pus în practică în toate unităţile teritoriale şi în Prefectura Poliţiei Capitalei, nu întîmplător primul punct îl constituiau instrucţiunile privind „selecţionarea, pregătirea şi educarea personalului”. Se stipula:

Atît funcţionarii vechi, cît şi cei noi să fie veşnic supravegheaţi şi selecţionaţi. Şefii de unităţi poliţieneşti vor lua măsuri ca fiecare poliţist să fie repartizat pe probleme, sectoare etc., aşa ca fiecare să aibă în grija sa un serviciu bine definit în timp şi spaţiu şi să poată răspunde de misiunea ce i se încredinţează. […] Şefii de unităţi poliţieneşti vor ţine o evidenţă de activitate a fiecărui funcţionar în parte, trecută într-un carnet. Acest carnet foloseşte şi la darea notelor calificative. Funcţionarii care nu corespund funcţiunii şi menirii lor mai întîi vor fi sancţionaţi disciplinar, apoi are loc eliminarea lor din corp. Să nu se mai facă deosebire între elementele vechi şi noi37.

Acţiunea PCR de infiltrare a corpului poliţienesc a fost direct sprijinită de sovietici. După 23 august 1944, Comisia Aliată de Control a dispus ca efectivele poliţieneşti să fie drastic reduse (de la 18.330, la 5.000), dar situaţia s-a schimbat radical după 6 martie 1945, „datorită încrederii de care guvernul prezidat de dl dr. Petru Groza s-a bucurat în faţa Comisiei Aliate de Control, aceasta a admis treptat mărirea efectivelor poliţieneşti pînă la un total de 10.000”38.

După cum se arăta în februarie 1947 într-o „Dare de seamă asupra activităţii Direcţiei Generale a Poliţiei de la 6 martie 1945 la 31 ianuarie 1947”, cei recrutaţi pentru completarea posturilor vacante erau „dintre elemente verificat democrate şi de bună credinţă”. Între timp, vechile cadre preluate la 6 martie 1945 „au fost purificate prin epurarea a 155, îndepărtarea disciplinară a 1.284 funcţionari, precum şi trecerea în cadru disponibil a altor funcţionari”, iniţiindu-se reangajarea în locul lor a 2.347 de poliţişti, disponibilizaţi în timpul guvernării Rădescu din cauza atitudinii lor pro-FND-iste. Astfel, în februarie 1947, „din efectivul total de 9.339 funcţionari poliţieneşti de toate categoriile, 5.615 sînt din vechile cadre poliţieneşti şi 3.724 noi numiţi”. Repartizarea efectivului pe funcţiuni în cadrul Direcţiei Generale a Poliţiei arată că epurarea a operat mai ales la nivelele superioare: din 1.584 de ofiţeri de poliţie, 913 au fost numiţi după 6 martie 1945, iar din 1.213 agenţi de poliţie, 783 erau de asemenea nou-numiţi. Vechile cadre aveau o pondere mai mare numai în rîndurile personalului administrativ şi printre gardienii publici. De asemenea, cadrele de comandă au fost selectate dintre cei 135 de absolvenţi ai unei şcoli de pregătire profesională care a funcţionat la centrala DGP între 1 iulie şi 10 decembrie 1945, un stagiu similar fiind consacrat pregătirii a 39 de ofiţeri de poliţie, toţi şefi de serviciu şi de birouri în Poliţia de Siguranţă39. Fireşte, au existat şi cîţiva curajoşi care s-au împotrivit acestui curent, dar acţiunile lor au fost depistate şi nu au putut influenţa subordonarea aparatului poliţienesc de către comunişti.

Informatorul „Bucur 4”, strecurat printre vechii poliţişti bucureşteni, înainta la Direcţia Generală a Poliţiei, în 24 aprilie 1946, următoarea notă:

În rîndurile unor poliţişti reintegraţi din vechea gardă a poliţiei există o tendinţă de unire, spre a se determina compromiterea cadrelor noi, democratice. Astfel, s-a decis, între altele, ca ori de cîte ori la vreo circă vreun individ ar fi acuzat de vreo infracţiune, fie ea reală sau nu, să se încheie imediat acte de înaintare în justiţie şi a se deschide acte de dare în judecată, asta, desigur, dacă persoana face parte din cadrele partidelor democratice şi mai ales ultra-democratice. La Inspectoratul Gardienilor Publici ar trebui mai multă vigilenţă, deoarece s-au introdus numeroase elemente reacţionare… De asemenea, Corpul Gardienilor Publici din Capitală nu este selecţionat şi epurat de anumite elemente vechi, care continuă a raporta anumitor factori publici toate evenimentele zilnice din Prefectură40.

Factorii publici la care făcea referire informatorul comunist erau, fără îndoială, reprezentanţi ai opoziţiei politice anticomuniste care deţineau încă funcţii în cadrul Prefecturii Bucureştilor.

Segmentul poliţienesc care a cunoscut cea mai serioasă epurare şi infiltrare a fost Poliţia de Siguranţă. Alături de Corpul Detectivilor, rolul acesteia creşte începînd cu 1946, cînd în cadrul Siguranţei se înfiinţează Serviciul II Informaţii, organizat în şapte birouri şi o Brigadă Specială, care opera arestările41. Într-un program de măsuri de la finele acelui an se prevedea îmbunătăţirea randamentului compartimentului („reorganizarea şi revizuirea Brigăzii Speciale, precum şi instruirea personalului, pentru a corespunde sarcinilor”), în contextul în care valurile de arestări în rîndurile opozanţilor politici se succedau cu repeziciune42.

În tot acest timp a continuat activitatea de epurare a Siguranţei, astfel că, în 1947, era cu totul subordonată comuniştilor. După cum menţiona ulterior Teohari Georgescu, „de la bun început atenţie deosebită am dat organizării unei Securităţi alcătuită din elemente devotate. Astfel, din 1947 întregul efectiv al Securităţii a fost alcătuit numai din elemente noi”43. „Securitatea” la care se referea Teohari Georgescu se mai numea de fapt, la acea dată, Direcţia Generală a Siguranţei Statului, desprinsă la 10 iunie 1947 din Direcţia Generală a Poliţiei. Semnificaţia acestei reorganizări a poliţiei de siguranţă ca entitate autonomă în cadrul Ministerului de Interne, sub conducerea colonelului N.I. Popescu, nu a scăpat opiniei publice. Astfel, în raportul 8133/S din 16 iulie 1947, înaintat de Inspectoratul de Siguranţă Cluj la Direcţia Generală, se arăta:

Despărţirea Siguranţei de restul poliţiei a prilejuit lansarea de zvonuri şi diverse comentarii. Astfel, se zvoneşte că prin această despărţire se urmăreşte a se da puteri discreţionare Siguranţei şi a o transforma într-un NKVD, după sistemul rusesc. Această măsură administrativă a produs o oarecare panică în rîndurile opoziţioniste şi reacţionare, aşteptîndu-se la operaţiuni de ridicare şi internare din rîndurile lor. S-au luat măsuri pentru identificarea autorilor şi colportorilor44.

Chiar şi conţinutul acestei note arată că autorii anonimi ai zvonurilor au intuit corect. Începînd din vara anului 1947, s-a trecut la o febrilă activitate de reorganizare a structurilor poliţieneşti, care avea ca scop menţinerea siguranţei regimului. Alături de Corpul Detectivilor, Direcţia Generală a Siguranţei a constituit nucleul viitoarei Securităţi. Încă din primele luni de activitate, noua instituţie şi-a fixat ca obiective operative urmărirea opozanţilor politici ai comuniştilor. Într-un prim bilanţ al Siguranţei, încheiat la 23 august 1947 şi înaintat ministrului Teohari Georgescu, se arăta:

Am urmărit acţiunea politică sub toate aspectele, concentrîndu-se vigilenţa asupra PNŢ, în jurul căruia am apreciat că s-a polarizat acţiunea subversivă, acţiunea de spionaj şi de imixtiune a reacţiunei internaţionale, care a constituit o sarcină nouă, pe care şi-a luat-o pentru prima oară Siguranţa Statului, acţiunea de combatere a sabotajului şi actelor de diversiune, care de asemenea constituie o sarcină nouă pentru Siguranţa Statului. În ceea ce priveşte prima sarcină, munca noastră a fost încununată de succes, prin descoperirea unor serii de organizaţii subversive, în diferite puncte ale ţării, culminînd cu Tămădăul, care a dat posibilitate dizolvării Partidului Naţional-Ţărănesc.

Între sarcinile pe care Direcţia Generală a Siguranţei Statului şi le fixase spre îndeplinire pînă la 7 noiembrie 1947, la loc de frunte era sporirea numărului informatorilor strecuraţi printre ţărănişti, liberali şi social-democraţii lui Titel Petrescu, „identificarea organizării apărării în procesul grupului Maniu-Mihalache”, dar şi

urmărirea cu atenţie a activităţii partidelor liberal – Gh. Tătărăscu – şi social-democrat – Rădăceanu –, precum şi strîngerea de documente acolo unde sînt sesizate acţiuni antidemocrate. Atenţiune deosebită în ceea ce priveşte pregătirea congresului de la 4 octombrie a.c.45.

Acţiunile de poliţie politică au fost deci preponderente în cadrul activităţii Siguranţei, al cărei personal era în întregime controlat de PCR. Astfel, în raportul citat se arată că din efectivul propus, de 4.000 de oameni, fuseseră încadraţi pînă la 23 august 1947 doar 1.541, dintre care 1.448 au fost transferaţi din Direcţia Generală a Poliţiei, iar 93 au fost nou-numiţi. Se prevedea:

Pînă la 7 noiembrie trebuie să realizăm 50% din necesar. În acest scop, am hotărît: principial, încadrarea personalului cu membri de partid şi nemembri, simpatizanţi apropiat politic, cu perspective de a deveni membri de partid, cu verificarea şi avizul prealabil al partidului; civili primim numai de la partid sau propuşi de noi şi verificaţi de partid; militarii daţi numai de partid, fără a face noi propuneri nominale; pentru complectarea cu personal necesar şi verificarea celui din posturile de conducere, s-a format o comisiune care va hotărî pe teren şi se va compune din col. N. Popescu, inspectorii generali Jianu Marin, Mazuru Vladimir, chestorii Jurim Alexandru, Voiculescu Ervin şi doi tovi de la CC46.

În acest context, înfiinţarea Securităţii a devenit doar o problemă de timp, în urma reorganizării Direcţiei Generale a Siguranţei ca aparat subordonat în întregime autorităţilor comuniste şi a preluării în cadrul poliţiei politice comuniste înfiinţate la 30 august 1948 a personalului şi atribuţiilor Corpului Detectivilor, cea de-a doua componentă a structurilor Ministerului de Interne infiltrată şi riguros controlată de PCR în aparatul Ministerului de Interne.

*

Corpul Detectivilor a fost prima structură din cadrul Ministerului Afacerilor Interne, de la bun început încadrată în mare majoritate cu comunişti sau vechi poliţişti care au consimţit să se pună în slujba partidului, întorcînd armele împotriva valorilor apărate de-a lungul carierei lor. Aceasta s-a întîmplat după reorganizarea sa la 14 martie 1945. Şef al acestui compartiment poliţienesc a fost numit Alexandru Nicolschi (fost Boris Grünberg). Considerat de mare încredere atît de către sovietici, cît şi de aparatul comunist, i s-a încredinţat coordonarea primelor măsuri represive comuniste executate de Corpul Detectivilor.

Reorganizarea acestuia nu a fost uşoară. Nicolschi a preluat un efectiv de 221 de cadre, împărţite pe patru grupe, care îşi compartimentau activitatea pe probleme: problema legionară, probleme de politică internă, informaţii despre activitatea oficiilor diplomatice şi diverse. Corpul Detectivilor era înainte de preluarea sa de către comunişti o structură poliţienească birocratică şi ineficientă, derutată în contextul politic confuz.

Această situaţie era descrisă într-un raport de la începutul anului 1947:

Aportul muncii informative era slab şi nu existau perspective în vederea măririi randamentului, deoarece, pe de o parte, organele de conducere se interesau mai mult de cantitate decît de calitate, prima grijă fiind găsirea unor posibilităţi pentru justificarea fondurilor care erau înstrăinate. În afară de aceasta, problemele defectuos urmărite erau, pe de altă parte, izolate, deoarece nu exista nici o preocupare în ceea ce priveşte coordonarea materialului informativ. O altă lipsă remarcabilă era faptul că problemele periferice şi lucrurile de amănunt absorbeau majoritatea timpului şi ocupau aproape întreg personalul, care nu era deprins să urmărească obiectivele largi şi bine definite. Se adaugă în primul rînd haosul politic şi starea de confuziune care exista la Ministerul de Interne şi, în special, la Direcţia Generală a Poliţiei, înainte de 6 martie 194547.

Profitînd de dezorganizarea Corpului Detectivilor, PCR a putut opera nestingherit infiltrarea şi epurarea aparatului, urmată de impunerea unei noi ordini, prin fixarea obiectivelor unui segment esenţial al activităţii poliţieneşti: reprimarea opozanţilor „regimului democrat-popular”, impus de ocupaţia sovieto-comunistă. Epurările au fost operate sub pretextul defascizării. Dej afirma în 1947 că, în anii trecuţi

guvernul a trecut la defascizarea aparatului de stat. Au fost judecaţi şi executaţi principalii criminali de război. Aparatul Ministerului de Interne a fost complet reorganizat. În organele Ministerului de Interne au fost înlocuite cadrele vechi cu numeroase elemente democratice active, recrutate din păturile muncitoare ale populaţiei.

Odată realizată această „reorganizare”, împotriva „complotiştilor” din „partidele reacţionare s-a făcut uz de severe măsuri represive”48. În aceste acţiuni, alături de celelalte structuri ale Ministerului de Interne, Corpul Detectivilor, comandat de agentul sovietic Alexandru Nicolschi, a avut rolul unui vîrf de lance.

La începutul activităţii, în cursul reorganizării sale, aşa cum reiese dintr-o adresă remisă în 5 aprilie 1945 către Direcţia a III-a a Poliţiei de Siguranţă, Corpul Detectivilor coordona infiltrarea în cadrul „organizaţiilor subversive identificate şi aflate în lucru”, avînd „numai caracter special informativ”. În aprilie 1945, această structură nu dispunea încă de „elemente operative”, astfel că „urmăririle, verificările, arestările şi orice alte cercetări” se făceau de către Prefectura Poliţiei Capitalei49. Ambiţios, Nicolschi a remediat foarte repede acest neajuns, înfiinţînd în cadrul Corpului Detectivilor o brigadă specială pentru operarea arestărilor, cunoscută sub numele de Brigada Mobilă. Încadrată iniţial cu 32 de agenţi, aceasta avea să devină atît de temută în scurt timp, din cauza practicii arestărilor operate în toiul nopţii, după modelul sovietic, încît va fi deseori confundată cu Corpul Detectivilor, ansamblul structurii poliţieneşti din care Brigada era o parte componentă.

Pe 14 aprilie 1945, în prima „Dare de seamă”, după numai o lună de la înfiinţare, Corpul Detectivilor înregistra un bilanţ încă prea puţin notabil în comparaţie cu ceea ce avea să urmeze: Brigada Mobilă arestase 31 de criminali de război şi vinovaţi de dezastrul ţării, 203 deţinuţi politici, efectuase 22 de arestări „speciale” (agenţi provocatori din mişcarea comunistă şi foşti poliţişti care urmăriseră activitatea ilegală a PCR), la care se adaugă alţi 262 de arestaţi, în curs de cercetare, deferiţi justiţiei sau trimişi în lagăre. Se depistaseră două organizaţii subversive „pentru susţinerea militarilor germani ascunşi”, precum şi două centre de rezistenţă ale acestora, s-au descoperit mici depozite de armament, conţinînd două puşti mitralieră, două arme automate, 23 de pistoale, cîteva sute de cartuşe, şase grenade şi un pachet de trotil. La capitolul confiscări sînt enumerate mici sume în valută (21.055 de franci elveţieni, 132 de dolari, o liră sterlină ş.a.), trei ceasuri de aur, un portţigaret de argint, două aparate de filmat, patru de fotografiat şi un… stilet. De aceea, Nicolschi era îndreptăţit să raporteze:

Privind în ansamblu, situaţia ar părea destul de mulţumitoare, cu atît mai mult cu cît avem aproape gata cîteva organizaţii care trebuiesc operate. Totuşi, ca şef al acestui oficiu, ţin să declar: Corpul Detectivilor este departe de a acoperi problemele de siguranţă în actualele împrejurări.

Nicolschi acuza educaţia profesională „incompletă şi învechită” a personalului, salariile mici şi nu în ultimul rînd suprapunerea în atribuţii cu SSI-ul şi contraspionajul de la Marele Stat-Major al armatei. Prefigurînd înfiinţarea Securităţii, el solicita în acest sens ca pe viitor să funcţioneze „un singur organ care adună materialul, îl verifică, îl coordonează, îl exploatează şi dă printr-o unică conducere directivele impuse de problemele zilei”50.

Deocamdată, nucleul Corpului Detectivilor, din care avea să se dezvolte ulterior cel al Securităţii, avea rezultate pe măsura dimensiunilor. După o primă reorganizare, au rămas încadraţi 220 de ofiţeri şi agenţi de poliţie: 57 din vechiul aparat şi 163 de noi angajaţi, cu recomandarea comuniştilor), dintre care 79 lucrau în corpurile de pază ale miniştrilor cabinetului Groza. Se primiseră doar 280.000 de lei ca fond pentru plata informaţiilor, ceea ce îngreuna serios activitatea acestei structuri ca „serviciu informativ special”, astfel că, în 14 aprilie 1945, Corpul Detectivilor avea numai 10 informatori, alţi 20 fiind în verificare sau în curs de racolare, ceea ce l-a determinat pe Nicolschi să acuze pe bună dreptate „lipsa de efectiv real pe teren”51.

Rolul acestui departament cu atribuţii speciale a crescut însă de la o zi la alta, conform cu tendinţa tot mai explicită a comuniştilor de a controla şi reprima opoziţia. Pe lîngă implicarea directă în organizarea reprimării opozanţilor politici, Corpul Detectivilor şi-a intensificat acţiunile de urmărire şi infiltrare a mediilor ostile „regimului democrat-popular”. Astfel, într-un program de măsuri al Direcţiei Generale a Poliţiei pentru perioada 1 decembrie 1946 – 1 iunie 1947, elaborat în contextul alegerilor din noiembrie 1946, se stabilea alocarea de fonduri pentru „dotarea personalului Corpului Detectivilor cu materialul necesar de deghizare (uniforme şi costume diferite), spre a se înlesni astfel acestui personal activitatea în diferite medii sociale, de unde trebuie să culeagă informaţii, precum şi, în special, operaţiunile de filaj”. Se dispunea şi o revizuire a evidenţei suspecţilor pe „probleme de siguranţă”, care urmau să fie înregistraţi „pe probleme şi categorii”.

Rezultatele obţinute de Corpul Detectivilor au devenit, în urma unor astfel de măsuri, din ce în ce mai spectaculoase. Practic, beneficiind de serviciile acestui departament, precum şi de cele ale SSI-ului sau ale personalului din Poliţia de Siguranţă pe care îl aveau sub control, activiştii PCR cunoşteau orice mişcare a inamicilor politici şi au putut dejuca închegarea unei rezistenţe puternice faţă de regimul de ocupaţie sovieto-comunist.

Într-o „Dare de seamă asupra activităţii desfăşurate de la data de 6 martie şi pînă în prezent” (9 februarie 1947), Corpul Detectivilor sintetiza rezultatele obţinute în activitatea sa de anihilare a opozanţilor şi controlare a mediilor ostile comunismului. Acestea erau cu totul notabile în ceea ce priveşte penetrarea informativă a opoziţiei democrate, în condiţiile în care personalul era de doar 101 ofiţeri, agenţi de poliţie şi inclusiv personal administrativ. Cu toate acestea, în decurs de mai puţin de doi ani se redactaseră 408 buletine, valorificînd aproape 8.000 de note informative; săptămînal s-a alcătuit un buletin privind starea de spirit în Capitală şi în ţară şi s-au alcătuit 668 de dosare pe probleme, 20.000 de fişe individuale şi 1.418 fişe personale complete, cuprinzînd date despre liderii partidelor istorice. Pe lîngă această prodigioasă activitate, 13.200 de note informative de importanţă mai redusă au fost remise spre exploatare Poliţiei, Jandarmeriei, SSI-ului sau unor ministere de resort, iar „echipele de filaj au supravegheat un număr de 490 persoane şi au filat alte 1.600. Munca aceasta a fost efectuată cu un număr de 24 agenţi de poliţie, fiecare fiind ocupat între 8 şi 14 ore pe zi”52. Acest efort a fost posibil în condiţiile în care situaţia creată după 6 martie 1945 a dus la „epurarea produsă în Corpul Detectivilor […], procedîndu-se la o curăţire sistematică a elementelor periculoase, a căror existenţă fusese ignorată şi tolerată”53.

Practic, datorită Corpului Detectivilor, PCR a cunoscut fiecare pas al fruntaşilor politici ai opoziţiei, rămaşi în libertate după înscenarea de la Tămădău şi arestarea fruntaşilor ţărănişti. Odată cu înfiinţarea Securităţii, cadrele din Corpul Detectivilor au primit funcţii importante în noua instituţie, în frunte cu Alexandru Nicolschi, care a fost înaintat la gradul de general la numai 36 de ani şi a devenit subdirector al acesteia. A fost printre primii selectaţi pentru a conduce poliţia politică. La începutul anului 1948, generalul Vladimir Mazuru, şeful Direcţiei Cadrelor din Direcţia Generală a Siguranţei Statului, începuse, cu sprijinul „tovarăşilor sovietici”, nominalizarea viitoarelor cadre ale Securităţii pe baza activităţii lor anterioare împotriva „duşmanului de clasă”, adăugîndu-le celor aleşi cîte o caracterizare la dosarul de cadre. Avizul final urma să fie dat de conducerea PCR. De aici şi pînă la Decretul 221 din 30 august 1948, prin care se înfiinţa Direcţia Generală a Securităţii Poporului, nu a mai fost decît un pas.

„Ura de clasă”, „duşmanul de clasă”. Retorica represivă

În primele momente de după preluarea puterii executive la 6 martie 1945 prin impunerea unui guvern aflat sub influenţă comunistă, mai mult ca urmare a intervenţiei dure a forţei de ocupaţie sovietice decît datorită propriilor eforturi, au existat la nivelul conducerii comuniste două tipuri de abordare în ceea ce priveşte utilizarea represiunii ca mecanism de impunere a hegemoniei asupra ţării. Cel dominant era coleric, pe alocuri ura de clasă depăşind cu mult realitatea propriei puteri, dar în subsidiar un altul, mai organizat, analiza posibilităţile şi căuta căile de distrugere treptată a structurilor vechii societăţi. Era însă numai o diferenţă de ton în abordarea unui scop comun – nimicirea duşmanului de clasă –, socotită atunci, ca şi ulterior, o datorie supremă a comuniştilor. Rolul represiunii în sistemul de putere comunist poate fi înţeles mai bine prin analiza discursurilor liderilor PCR de pînă la preluarea puterii cu privire la motivele distrugerii fizice a opozanţilor politici. Discursul politic comunist, public sau din şedinţele secrete ale conducerii, exprimă în această perioadă, mult mai direct decît se va întîmpla după instaurarea deplină a regimului, liniile directoare ale represiunii şi justifică folosirea celor mai brutale mijloace împotriva „duşmanului de clasă”.

*

Primele ţinte ale „urii de clasă” le-au constituit colaboraţioniştii regimului antonescian şi legionarii. După august 1944, PCR s-a limitat strategic doar la aceste categorii, spre a se situa astfel în consonanţă cu spiritul vremii. Dezideratul lichidării „fasciştilor” a fost făcut public încă din primele momente de după răsturnarea regimului antonescian, în termeni radicali. La o întrunire în faţa sediului central al partidului, în cuvîntarea prilejuită de intrarea trupelor sovietice în Bucureşti, Gheorghiu-Dej arăta:

Răsturnarea regimului hitlerist al lui Antonescu a însemnat o mare victorie în drumul spre libertatea deplină. Dar nu trebuie să vă lăsaţi îmbătaţi de succes. Lupta nu a încetat. Trebuie să loviţi mai departe rămăşiţele bandelor legionare, actualul pericol intern, şi pe sprijinitorii lor, să luptaţi pentru curăţirea întregii vieţi publice, a aparatului de stat, a instituţiilor, de ultima rămăşiţă fascistă. Tovarăşi muncitori, legionarii trebuiesc zvîrliţi afară din fabrici. Fascismul trebuie strivit. Am cucerit astăzi libertatea. Dar ea trebuie consolidată54.

După mai puţin de o lună, în articolul de fond al numărului 3 din Scînteia (23 septembrie 1944), intitulat „Datoria noastră în momentul actual”, se arăta:

Comuniştii trebuie să mobilizeze masele poporului spre a veghea şi lupta împotriva sabotorilor legionari şi prohitlerişti, să mobilizeze la descoperirea şi demascarea lor, la lupta pentru nimicirea lor… DATORIA ACEASTA ESTE O DATORIE SUPREMĂ [subliniere în text – n.n.]. Regimul democratic şi sarcina democratizării ar fi lipsite de conţinut, dacă nu s-ar lua măsuri dintre cele mai severe împotriva duşmanilor de moarte ai poporului.

În continuare, „duşmanii de moarte” erau astfel enumeraţi: legionarii, hitleriştii, cuziştii, prohitleriştii „de teapa lui George Brătianu”, care „îşi rîd în barbă, se folosesc de libertatea personală pentru provocaţiuni hitleriste, unii ascunşi, alţii făţişi, împotriva libertăţii poporului român ţinut în cătuşe de ei şi ai lor, atîta amar de vreme”55.

Bineînţeles, prima măsură împotriva acestor inamici urma să fie anularea libertăţii personale. Atacuri similare, din ce în ce mai virulente, şi-au găsit zilnic loc în discursurile liderilor comunişti şi în presa de partid a vremii. Ţintele au fost identificate treptat într-o arie din ce în ce mai cuprinzătoare de categorii politice şi sociale, pe măsura consolidării puterii comuniste. Din exerciţiu democratic, unii dintre cei cărora le erau adresate nu conştientizau încă substratul profund ameninţător al textelor comuniste, socotite doar un joc politic al unui adversar, e drept, de o virulenţă deosebită. Totuşi, densitatea atacurilor de presă, a căror antologare ar ocupa un spaţiu imens, îl determina pe autorul anonim al unui articol din oficiosul PNŢ Dreptatea să gloseze pe marginea lor, încă din 2 septembrie 1944, cîteva rînduri cu valoare de premoniţie:

Cine a avut buna inspiraţie de a păstra ziarele care au apărut de la 23 august şi pînă astăzi în Capitala noastră îndelung răsunătoare şi amabilă, nu se va plictisi la bătrîneţe… Astăzi, însă, ne lipseşte perspectiva istorică pentru a glumi, iar desfăşurarea rapidă a evenimentelor nu acordă timpul necesar încercării unui sentiment de ruşine56.

Dincolo de declaraţiile belicoase ale comuniştilor, momentul trecerii la fapte nu trebuia, în viziunea lor, ca şi a mentorilor şi protectorilor sovietici, să întîrzie. După cum s-a văzut, punerea în practică a ameninţărilor proferate a fost posibilă îndeosebi după instalarea guvernului Groza. Şi pentru că pe primul loc între inamicii declaraţi figurau legionarii, la numai patru zile de la instalarea noului Cabinet, într-o şedinţă a activului central al partidului cu miniştrii comunişti din 10 martie 1945 s-a analizat această „problemă”. În vreme ce Teohari Georgescu a menţionat arestarea liderului sindicatului de la Societatea de Tramvaie Bucureşti, ai cărei muncitori se manifestau în marea lor majoritate deschis împotriva comuniştilor (mulţi dintre ei numărîndu-se anterior printre adepţii mişcării legionare), Vasile Luca a reacţionat dur: „Aşa, nu aşteptaţi nici un fel de lege pentru legionari! Trebuie arestaţi cei pe care îi avem în mînă şi trebuie folosiţi oamenii noştri pentru arestări”. La interpelarea primului-ministru Groza, care invoca necesitatea unei „selecţionări serioase”, pentru că „închisorile sînt pline de ţărani şi muncitori”, în marea lor majoritate găsiţi vinovaţi de a fi fost membri de rînd ai Mişcării legionare, replica lui Vasile Luca nu s-a lăsat aşteptată: „Mai bine să arestăm zece nevinovaţi, decît să scăpăm un bandit!”. O soartă similară hărăzea liderul comunist şi tuturor celor epuraţi din aparatul de stat, administraţie şi armată: „Toţi cei epuraţi trebuie adunaţi şi băgaţi în lagăr, puşi la muncă obştească. Şi apoi vom vedea cine se poate reabilita”57.

Dar la începutul lunii martie a anului 1945 era prea devreme pentru asemenea acţiuni în forţă, de internare în colonii de muncă în baza unor simple dispoziţii, măsură pe care autorităţile „democraţiei populare” aveau totuşi să o întreprindă peste mai puţin de un deceniu – într-un timp în care chiar „justiţiarul” Vasile Luca urma să cadă victimă terorii comuniste. Cînd problema epurărilor a fost reluată peste două săptămîni, la o şedinţă a Frontului Unic Muncitoresc, a izbucnit un mic conflict pe acest subiect între reprezentanţii social-democraţi şi comunişti, cei din urmă acuzînd pătrunderea în PSD a numeroase „elemente fasciste” şi recomandînd excluderea lor, urmată de internarea în lagăr. Prilej cu care a avut loc un schimb de replici între Gheorghiu-Dej, Lothar Rădăceanu şi Ana Pauker:

DEJ: – Am pus să bată acum la maşină lista completă a legionarilor strecuraţi la social-democraţi. Noi lucrăm repede. Dacă e legionar, îl băgăm în lagăr şi pe urmă vedem. Că e UP-ist [membru în Uniunea Patriotică, formaţiune-paravan a comuniştilor – n.n.] sau social-democrat sau comunist, nu ne priveşte.

RĂDĂCEANU: – Dar de ce să băgaţi în lagăr oameni nevinovaţi?

DEJ: – Mă rog, dacă a fost legionar…

RĂDĂCEANU: – Dar cine să constate aceasta?

DEJ: – Pe bază de mărturii. Să spunem că despre cutare vin doi muncitori să spună că uite, cutare a purtat cămaşa verde…

PAUKER: Şi dacă noi îi facem vreun reproş tovarăşului Teohari, este că lucrează prea încet. Pentru că nu se poate ca în România să nu fie pînă acum 50.000 de legionari arestaţi58.

Nu peste multă vreme, la şedinţa din 2 aprilie 1945 cu miniştrii comunişti, Ana Pauker a cerut creşterea vigilenţei membrilor de partid din guvern. Reamintind disputa cu social-democraţii, ea a pus represiunea sub dezideratul defascizării, precizînd:

Dacă ei sînt oameni cu cap, trebuie să înţeleagă. În Franţa, unde a fost o mişcare de partizani la care au participat sute de mii şi milioane de oameni, au fost arestaţi acum 40.000, în Iugoslavia, Bulgaria iarăşi zeci de mii. Apoi în România, în care a fost rebeliune legionară, stăpînire germană, trebuie să fie cel puţin tot atîţia arestaţi59.

Ulterior, în aceeaşi chestiune, la o şedinţă a Comitetului Central al PCR din 14 mai 1945, Gheorghiu-Dej puncta şi mai vehement pe margine aceluiaşi subiect: „Tot ce a fost bandit trebuie arestat!”60.

Faptul că, fiind vorba despre colaboraţioniştii regimului antonescian şi de legionari, duşmanii lor de moarte, Luca, Pauker şi Dej îşi mai pierdeau cumpătul nu justifică cu totul lipsa de realism a propunerilor. La aceeaşi şedinţă din mai, în care Dej preconizase arestări masive şi imediate, Emil Bodnăraş a făcut o analiză succintă şi riguroasă a instrumentelor represive aflate la îndemîna comuniştilor, lăsînd să se înţeleagă că dezlănţuirea valului de teroare trebuie deocamdată amînată:

Sectorul armatei este foarte slab, dar sectorul tov. Teohari [Ministerul Afacerilor Interne – n.n.] este în mîinile noastre. Aparatul nostru de interne trebuie să ştie tot şi nimeni să nu poată cîştiga capacitatea de a face informaţii. Reacţiunea este foarte hotărîtă să forţeze aparatul nostru. Trebuie unificarea serviciului informativ şi întărirea aparatului executiv, precum şi a grănicerilor – paza graniţelor nu trebuie să fie o preocupare a Ministerului de Război, ci tot a Internelor. Trebuie să venim cu cîteva proiecte de reorganizare a aparatului de interne şi trebuie chiar forţată mîna regelui, pentru ca mijloacele să ne fie puse la dispoziţie61.

În doi ani, majoritatea măsurilor preconizate de Bodnăraş aveau să devină realitate, ele crescînd eficienţa instrumentelor represive. La fel de lucizi şi ponderaţi s-au arătat, în lunile care au urmat instalării Guvernului Groza, Lucreţiu Pătrăşcanu şi Teohari Georgescu, ei opunîndu-se dezlănţuirii imediate a unor valuri de arestări masive. În şedinţa CC al PCR din 25 iulie 1945, Pătrăşcanu îşi preciza astfel punctul de vedere:

Am avut acest principiu: să lovim oamenii care au făcut fapte criminale. Dar să nu fie aceleaşi criterii pentru conducătorii de organizaţii, la fel pentru cei care au mers cu curentul şi n-au făcut nimic62.

Pragmatic, dar cu atît mai eficient în utilizarea represiunii ca mijloc, fără să o revendice ca scop, ca act de răzbunare, s-a arătat la aceeaşi şedinţă şi ministrul de Interne Teohari Georgescu:

La Satu Mare a fost un caz cu un popă reacţionar, din cauza căruia comuniştii nu puteau intra în sat. Ei au cerut să fie arestat. Am întrebat: după arestare, dacă o să te duci în sat să faci propagandă comunistă, te alungă ţăranii cu topoarele; aşa se face muncă politică, aşa luptăm noi împotriva reacţiunei? Nu putem noi, cu un mănunchi de oameni cu care am început activitatea politică, care abia după 23 august au devenit o forţă formidabilă, nu putem întrebuinţa metodele acestea de arestări şi epurări fără lămurire politică, fără mobilizarea maselor63.

S-au conturat deci două opţiuni. Prima era cea a represiunii imediate şi fără cruţare (bazată foarte probabil pe solicitarea sprijinului armatei de ocupaţie sovietică în acest sens), care ar fi putut escalada în izbucnirea unui război civil, ca reacţie la insurecţia comunistă. Cea de-a doua presupunea o amînare a răfuielilor, în vederea derulării acţiunilor represive pas cu pas, concomitent cu ascensiunea comuniştilor la putere. A doua variantă avea avantajul de a putea fi utilizată şi ca mijloc de realizare a acestei ascensiuni, era mai puţin riscantă, ceea ce i-a dat cîştig de cauză. Alegerea s-a petrecut foarte probabil şi sub impulsul reprezentanţilor sovietici care controlau partidul comunist, întrucît era evident ca ei să dorească evitarea tulburărilor în spatele frontului, inevitabile în cazul unor valuri de arestări care, după încetarea războiului, ar fi putut provoca o periculoasă coalizare a populaţiei într-o mişcare ostilă ocupaţiei sovieto-comuniste. Ceea ce ar fi dus şi la pierderea brumei de încredere pe care Guvernul Groza şi-o cîştigase. Aşa că, treziţi din beţia puterii, domolindu-şi setea de răzbunare, Pauker, Luca şi Dej s-au văzut nevoiţi să amîne cu cîţiva ani momentul în care vor băga, într-adevăr, „spaima-n burgheji”.

Bineînţeles că ura a mocnit multă vreme şi a răbufnit deseori în intimitatea Biroului Politic. Spre exemplu, pe 26 iulie 1946, la şedinţa acestui for de conducere a PCR64 s-a luat în discuţie, la primele trei puncte, „situaţia internă – manifestările reacţiunii”, respectiv „acţiunile antisovietice, criminali de război, Sumanele Negre” şi „curăţirea aparatului de stat”. Încă de la debutul dezbaterilor, Vasile Luca arăta:

Bandiţii ridică capul pentru că noi nu luăm măsuri serioase de curăţire a acestor elemente. E adevărat, cîţiva trebuie să fie făcuţi scăpaţi din fugă, ca să scăpăm de ei.

Pe lîngă evidenta instigare la omorîrea unor oameni care nu suferiseră o condamnare de asemenea gravitate în justiţie, prin utilizarea pretextului evadării de sub escortă, Luca propunea ca „orice manifestare antisovietică să atragă arestarea”, urmînd ca aceste manifestări, precum şi „actele” care au „caracter politic” şi sînt îndreptate împotriva comuniştilor să fie tratate drept „crime împotriva siguranţei statului, împotriva democraţiei”. El cerea, pentru ca propunerea sa să fie pusă în practică, „curăţirea” justiţiei militare şi civile, urmînd ca aceia care „nu execută ordinele” partidului comunist în acest sens „să fie scoşi şi daţi în judecată ca complici [sic!]”. Simţindu-se vizat, Pătrăşcanu a recunoscut la şedinţa respectivă că există „o bunăvoinţă din partea justiţiei care depăşeşte limitele”, propunînd instrumentarea unui proces exemplar al inamicilor PCR: „Părerea mea este să începem cu Sumanele Negre”, susţinea ministrul Justiţiei, arătînd că acesta ar trebui să fie un proces public, după tipicul proceselor-spectacol de tip stalinist, prin care „să creem un instrument de agitaţie”. Luca a intervenit prompt: „Nu trebuie uitat scopul: compromiterea partidelor istorice”.

Profitînd de contextul deschis de discuţie, Teohari Georgescu a făcut o prezentare a acţiunilor întreprinse de subordonaţii săi din MAI împotriva „reacţiunei interne”:

Acum, la Ministerul de Interne se urmăresc de 1-2 luni toate arestările. În fiecare lună sînt peste 1.000 de arestări în legătură cu atentate banditeşti pe linia antisovietică şi antidemocratică. Ce se face cu aceştia, vom discuta împreună. Cert e că va trebui să discutăm posibilitatea mergerii în justiţie, vom trebui să găsim oameni pentru toate. Chestiunea trebuie să fie clară: vor fi vaiete, vor fi ţipete, pentru că nu vom sta cu mîinile încrucişate acum, în preajma alegerilor65.

Ostilitatea liderilor comunişti faţă de inamicii lor politici era potenţată şi de un sentiment de teamă că nu vor reuşi, din cauza unei împotriviri de multe ori făţişe din partea populaţiei, să-şi impună hegemonia asupra ţării. Cu tot sprijinul acordat de sovietici, cu toată rigoarea ocupaţiei Armatei Roşii, această împotrivire provoca uneori victime printre comunişti, sporindu-le frica, dar şi încrîncenarea. Luînd cuvîntul la aceeaşi şedinţă din 26 iulie 1946 a Biroului Politic, Teohari Georgescu amintea un astfel de episod: „La Tîrgovişte a fost Spineanu, cu Comitetul executiv, într-o şedinţă în care trebuia să ia jurămîntul gărzilor cetăţeneşti. A primit o lecţie de la cetăţeni, că stă la spital”. Pentru a contracara aceste acte de ostilitate, pentru a semăna teama în rîndurile populaţiei, întrucît simpatia se păstra la cote minime, ministrul de Interne a cerut deseori intensificarea subordonării de către comunişti a aparatului de stat şi intensificarea, dincolo de limitele legii, a măsurilor represive66:

Noi vrem ca pînă la alegeri nici un bandit din aceştia să nu mai fie în aparatul de stat în toate sectoarele. Pînă cînd justiţia va fi pusă pe picioare, cei arestaţi şi puşi în libertate de justiţie vor merge totuşi în închisori… Eu ridic chestiunea să înceteze această libertate, pentru că e dăunătoare nouă. Creăm condiţiuni grele aparatului nostru poliţienesc, care nu ştie ce măsuri să ia.

Dar distanţa dintre dorinţa arzătoare a liderilor comunişti de a-i vedea îngenuncheaţi pe opozanţii regimului de „democraţie populară” şi posibilitatea de a trece la reprimarea acestora cu ajutorul unui aparat poliţienesc obedient a fost parcursă relativ rapid, tocmai datorită controlului pe care PCR îl avea asupra Ministerului de Interne, prin Teohari Georgescu, secretar de stat din noiembrie 1944 şi deţinător al portofoliului după 6 martie 1945. Totuşi, unora dintre tovarăşi drumul le părea prea lung. Aşa se face că, la şedinţa Birourilor Politice ale PCR şi PSD din 14 ianuarie 1946, s-au putut auzi următoarele:

Atunci… [la 23 august – n.n.], profitam de prezenţa Armatei Roşii, care ne-a adus la putere şi puteam grăbi procesul, în aşa fel ca să întronăm dictatura proletară. […] Am fi putut face abstracţie de orice element, de opinia publică şi de orice influenţă politică asupra maselor şi am fi creat grupe de şoc, cadre care să menţină sub dictatura noastră masele care nu ar fi aderat la noi67.

Acest vis al activistului comunist avea să fie pus în practică odată cu înfiinţarea Securităţii.

2 Tehnicile de manipulare a maselor au fost descrise încă din 1895 de Gustave Le Bon, precursorul psihologiei sociale (vezi Gustave Le Bon, Psihologia mulţimilor, Editura Anima, Bucureşti, 1990, passim).

3 Pentru situaţia din România, de consultat Ana Selejan, Trădarea intelectualilor. România în primul război cultural, Editura Transpres, Sibiu, 1992, şi Marin Niţescu, Sub zodia proletcultismului. Dialectica puterii, Editura Humanitas, Bucureşti, 1995.

4 Christopher Andrew, Oleg Gordievski, KGB. Istoria secretă a operaţiunilor sale externe de la Lenin la Gorbaciov, Editura All, Bucureşti, 1994, p. 244.

5 Milovan Djilas, Întîlniri cu Stalin, Editura Europa, Craiova, f.a., pp. 74-75.

6 Schema a fost propusă de Hugh Seton-Watson. O analiză a „scenariilor” staliniste de sovietizare face Florin Şperlea („Comunizarea României”, Sfera politicii, nr. 37, pp. 33-35).

7 Hannah Arendt, Originile totalitarismului, Editura Humanitas, Bucureşti, 1994, p. 655.

8 Informaţiile şi planul sovietizării României au fost furnizate de către locotenentul Teodor Negropontes din reţeaua OSS în România, coordonată de maiorul Robert Bishop. Planul este asemănător celui elaborat în vederea sovietizării Poloniei şi a fost publicat în volumul de documente editat de Arhivele Statului, România. Viaţa politică în documente – 1945, Bucureşti, 1994, pp. 189-190, şi Sovietizarea României. Percepţii anglo-americane (autori: Florin Constantiniu, Ioan Chiper, Adrian Pop), Editura Iconica, Bucureşti, 1993, pp. 135-137.

9 Constantin D. Nicolescu, Calvarul neamului românesc după 23 august 1944, Editura Ramida, Bucureşti, 1993, p. 29. Vezi şi Dinu C. Giurescu, „Demobilizarea şi dezarmarea trupelor române din ţară”, Magazin Istoric, octombrie 1994, pp. 7-9. Pentru a avea perspectiva unui contemporan avizat al sovietizării, vezi Reuben H. Markham, România sub jugul sovietic, Fundaţia Academia Civică, Bucureşti, 1996, passim.

10 ASRI, Fond D, Dosar 10090, pp. 22-24; la 30 ianuarie 1950, prin decizia ministrului Teohari Georgescu, li se retrage tuturor foştilor angajaţi ai Ministerului de Interne, de la cei mai înalţi funcţionari la simpli agenţi de stradă, dreptul la pensie „pentru perioada lucrată în timpul regimului burghezo-moşieresc”.

11 Citat din Telegraful Român, în Ioan M. Bota, Istoria bisericii universale şi a bisericii româneşti, Casa de Editură „Viaţa creştină”, Cluj-Napoca, 1994, p. 345.

12 Richard Wurmbrand, Strigătul bisericii prigonite, Editura Stephanus, Bucureşti, 1994, pp. 16-17.

13 ASRI, Fond D, Dosar 2245, f. 67. Vezi şi Cartea Albă a Securităţii (în continuare: CA), editată de Serviciul Român de Informaţii, Bucureşti, 1997, vol. I, nota la doc. 175, p. 492.

14 ASRI, Fond D, Dosar 7494, f. 21-22; vezi şi CA, vol. I, doc. 60.

15 ASRI, Fond D, Dosar 2310, f. 703; vezi şi CA, vol. I, doc. 285.

16 Vasilichia Beza, Între două lumi, Editura Fundaţiei Culturale Române, Bucureşti, 1993, pp. 69-70.

17 Constantin D. Nicolescu, op. cit., p. 41.

18 Ibidem, p. 58.

19 George Tomaziu, Jurnalul unui figurant, Editura Univers, Bucureşti, 1995, p. 154.

20 Ibidem, p. 140.

21 Gheorghe Onişoru, Alianţe şi confruntări între partidele politice din România (1944-1947), Fundaţia Academia Civică, Bucureşti, 1996, p. 63. Despre modul în care Sovromurile exploatau bogăţiile ţării, vezi Alexandru Ţugui, „Sovromcărbune”, Memoria, nr. 11. Un alt Sovrom, cel de exploatare a lemnului, a distrus în cîţiva ani pădurile din zona Muscel, dezastru ecologic care a lăsat urme pînă astăzi.

22 Mircea Vulcănescu, Ultimul cuvînt, Editura Humanitas, Bucureşti, 1992, p. 71.

23 Stenograma şedinţei ne-a pus-o la dispoziţie Robert Levy, căruia îi mulţumim şi pe această cale (vezi Arhivele Naţionale Istorice Centrale, Fond CC al PCR, Cancelarie, 65/1945, f. 66).

24 Stenograma şedinţei Biroului Politic din 9 septembrie 1947, punctul 2 pe ordinea de zi: problema Justiţiei (f. 27). Textul stenogramei ne-a fost pus la dispoziţie de către regretatul Mircea Chiriţoiu, căruia îi aducem şi pe această cale un pios omagiu.

25 ASRI, Fond P, Dosar 40009, vol. XXXII, f. 217 verso.

26 O minuţioasă monografie a acestui prim serviciu de informaţii comunist a fost alcătuită de Claudiu Secaşiu: „Serviciul de Informaţii al PCR; Secţia a II-a Informaţii şi Contrainformaţii din cadrul comandamentului Formaţiunilor de Luptă Patriotică (FLP) – Penetrarea serviciilor oficiale de informaţii (23 august 1944 – 6 martie 1945)”, în 6 martie 1945. Începuturile comunizării României, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1995, pp. 146-157.

27 Acesta se sinucide în iunie 1951, în împrejurările arestării şi anchetării cumnatului său Emil Calmanovici.

28 ASRI, Fond P, Dosar 40007, f. 30-34 (interogatoriu din 26 ianuarie 1953, luat arestatului Zamfir Laurian, fost locotenent-colonel, fost şef al Direcţiei de Paşapoarte – 1949-1951 – din Ministerul Afacerilor Interne, arestat pentru complicitate la imigrări ilegale. L-a cunoscut pe Mişu Dulgheru în vremea instaurării Guvernului Groza). Vezi şi Marius Oprea, „Evadarea generalului Rădescu”, Arhiva, supliment al ziarului Cotidianul, aprilie 1996.

29 Memoriul se găseşte la Biblioteca Academiei Române, Arhiva Istorică, Fond XVII, Dosar 2097, nepaginat (apud Claudiu Secaşiu, „Serviciul de Informaţii…”, în op. cit., p. 150).

30 Ibidem. În legătură cu N.D. Stănescu, Troncotă afirmă în mod greşit că a deţinut funcţia de director „pînă la contopirea SSI cu Securitatea, în 2 aprilie 1951” (Istoria serviciilor secrete româneşti. De la Cuza la Ceauşescu, Editura Ion Cristoiu, Bucureşti, p. 112).

31 Dennis Deletant, Ceauşescu şi Securitatea. Constrîngere şi disidenţă în România anilor 1965-1989, Editura Humanitas, Bucureşti, 1998, p. 39, nota 2. Vezi şi Eduard Mezincescu, „Ecouri la cazul Pătrăşcanu”, Magazin Istoric, nr. 7, iulie 1992, p. 37.

32 Organizarea şi funcţionarea organelor Ministerului de Interne de la înfiinţare pînă în prezent, broşură şapirografiată din arhiva MI, înregistrată cu nr. 0420/1978, pp. 90-92. Broşura a servit drept curs pentru pregătirea ofiţerilor la Şcoala de Securitate de la Băneasa (în continuare: Organizarea şi funcţionarea MI…).

33 ASRI, Fond P, Dosar 40009, vol. XXXII, f. 217 verso.

34 Stelian Neagoe, Istoria guvernelor României, de la începuturi – 1859 – pînă în zilele noastre – 1995, Editura Machiavelli, Bucureşti, 1995, pp. 155-158.

35 Organizarea şi funcţionarea MI..., pp. 90-105.

36 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. XVIII, f. 27-38 (vezi şi CA, vol. I, pp. 210-212).

37 Ibidem.

38 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. VIII, f. 137-139 (CA, vol. I, p. 352).

39 Ibidem.

40 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. VI, f. 403 (CA, vol. I, pp. 283-284).

41 Organizarea şi funcţionarea MI..., pp. 100-105.

42 ASRI, Fond D, Dosar 2979, f. 392 (CA, vol. I, p. 335).

43 ASRI, Fond P, Dosar 40009, vol. XXXII, f. 217 verso.

44 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. VIII, f. 585 (CA, vol. I, p. 377).

45 ASRI, Fond D, Dosar 9051, vol. I, f. 87-94.

46 Ibidem.

47 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. IV, f. 60 (CA, vol. I, p. 348).

48 Gheorghe Gheorghiu-Dej, „PCR în lupta pentru democratizarea ţării. Raport informativ făcut la consfătuirea reprezentanţilor care a avut loc în Polonia la sfîrşitul lunii septembrie 1947”, în Articole şi cuvîntări, ed. a IV-a, Editura de Stat pentru Literatură Politică, Bucureşti, 1956, p. 107 (în continuare: Gh. Gheorghiu-Dej, Articole şi cuvîntări…).

49 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. III, f. 44 (CA, vol. I, p. 199).

50 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. IV, f. 400-406 (CA, vol. I, pp. 202-204).

51 Ibidem.

52 ASRI, Fond D, Dosar 2979, f. 392 (CA, vol. I, p. 335).

53 ASRI, Fond D, Dosar 9029, vol. IV, f. 60-64 şi 440-441 (CA, vol. I, pp. 348-350).

54 Discurs publicat în România liberă, nr. 16, din 31 august 1944.

55 Vezi Istoria Partidului Comunist Român, sinteză, capitolul VI („PCR în prima etapă a revoluţiei populare, august 1944 – decembrie 1947”), p. 153 (documentar secret, întocmit de cercetătorii de la Institutul de Istorie de pe lîngă CC al PCR).

56 Ana Selejan, România în primul război cultural (1944-1948), vol. I, Trădarea Intelectualilor, Editura TransPres, Sibiu, 1992, p. 17.

57 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 15/1945, f. 2, 4.

58 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 22/1945, f. 5, 20, 25 (stenograma şedinţei Frontului Unic Muncitoresc din 22 martie 1945).

59 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 24/1945, f. 6 (stenograma şedinţei din 2 aprilie cu miniştrii comunişti).

60 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 38/1945, f. 10 (stenograma şedinţei Comitetului Central din 14 mai 1945).

61 Ibidem, f. 11.

62 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 65/1945, f. 41.

63 Ibidem, f. 66.

64 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 42/1946, passim.

65 Ibidem.

66 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 65/1945, f. 1-12, passim.

67 ANIC, Fond CC al PCR, Cancelarie, Dosar 9/1946, f. 17.