© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5236-5

ISBN PDF: 978-973-46-5237-2

ISBN print: 978-973-46-5113-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Otna Ydur/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAN COMAN s-a născut pe 27 iulie 1975 la Gersa, Bistriţa-Năsăud. A debutat cu anul cîrtiţei galbene, Editura Timpul, Iaşi, 2003. Au urmat volumele: ghinga, Editura Vinea, Bucureşti, 2005, şi Dicţionarul Mara, Editura Cartier, Chişinău, 2009. În 2004 primeşte Premiul Naţional de Poezie „Mihai Eminescu”, Opera Prima, şi Premiul de Debut al Uniunii Scriitorilor din România. În 2010 obţine Premiul pentru poezie acordat de Radio România Cultural, iar în 2011, Vilenica Crystal Prize, Slovenia. A publicat de asemenea volumele de proză Irezistibil, Editura Cartea Românească, 2010, şi Parohia, Editura Cartea Românească, 2012. Textele sale sînt incluse în antologii din România, Suedia, Franţa, SUA, Serbia, Ungaria, Slovenia, Canada.

Această carte este o operă de ficţiune.

Orice asemănare cu persoane sau instituţii reale este pur întîmplătoare.

Pentru a ieşi din dragoste nu există decît metode didactice, aşa că lasă-ţi părul pe umeri şi vino.

Umblă desculţă. Nu încetini în dreptul casei, te du mai încolo, unde-au crescut margarete, iar căldura de vară stă ca o cîrpă-ntre buruieni, jumătate-n pămînt, jumătate uscată şi plină de urme.

Nu te grăbi.

Potriveşte-ţi paharul cu bere-ntre faldurile rochiei, culcă iarba cît să se poată vorbi mai apoi de un cîine tolănit la-ntîmplare, abia respirînd.

Dinspre casă nu va ajunge nici un copil.

Poţi urmări-n tihnă furnici, buburuze, cosaşi – celor mai mari e distractiv să le smulgi picioarele. Dar nu forţa, fă-o numai dacă înţelegi bucuria.

Lasă-te furată de somn cît să ţi se înroşească pulpele şi fruntea.

Printre sîni se va duce biluţa sudorii, nu-i gest potrivit pentru tine s-o ştergi.

Cînd te vei fi odihnit, va fi venit şi seara. Îndoaie picioarele, înveleşte cu rochia tălpile reci. Apoi ridică-te şi dezmorţeşte-ţi oasele.

Ai aşteptat destul. Pune o floare în păr, aruncă berea sălcie cu tot cu pahar la capătul gardului.

Te du puţin mai încolo.

Pentru a dispărea fără urmă nu există decît metode didactice, aşa că deschide singură poarta înţepenită. Foloseşte-ţi forţa ambelor braţe. Du-te.

Cu amîndoi copiii de mînă, ieşi în balcon. Arată-le aburul cum se ridică uşor pe deasupra grădinii.

El va veni cu ţigara aprinsă şi-ţi va zîmbi.

Va fi dragoste bine gîndită, ca fraţii vă veţi iubi.

2014
Plăcere

1

Soţia şi copiii îl aşteptau în maşină.

Îşi uitase telefonul şi se întorsese grăbit să-l recupereze. Cartea era în cutia de scrisori, într-un plic galben pe care l-a tot învîrtit de pe-o parte pe alta, încercînd să-şi dea seama de unde-l primise, dar n-a găsit nici un nume, nici o adresă, nimic – probabil poştăriţa apăruse imediat ce au ieşit ei din scară şi s-au dus în spatele blocului, în parcare, aranjînd genţile în portbagaj. A rupt plicul şi a deschis cartea pe scări, în timp ce urca, surprins de apariţia aceea absolut neaşteptată.

Erau mai bine de trei ani de cînd nu mai primiseră nici un semn din partea Dariei.

Telefonul era în bucătărie, pe masă, lîngă ceaşca de cafea pe care, în dimineaţa aceea agitată, zorit de nerăbdarea copiilor, n-apucase să şi-o termine. A băut dintr-o singură înghiţitură restul cafelei, apoi a pus ceaşca în chiuvetă, aruncînd zaţul şi clătind-o cu apă rece. A şters semicercul maroniu rămas pe muşamaua cu Cars, apoi a deschis din nou cartea în căutarea autografului, a scrisului mărunt şi disciplinat, de şcolăriţă, al Dariei, care-i plăcea atît de mult. Nici un cuvînt. Şi-a strecurat telefonul împreună cu cărticica albastră în buzunarul paltonului. A coborît în viteză, sărind de fiecare dată peste ultimele trei trepte, sprijinindu-se de balustrada îngustă şi plină de praf. Abia aştepta să ajungă la Anieş, să urce în camera de sus, să se aşeze confortabil în fotoliul de lîngă sobă şi să citească.

Pe copertă, o fotografie făcută de el. Erau în drum spre Bucureşti şi Daria oprise brusc maşina, pornise avariile şi alergase prin lanul de floarea-soarelui ca să le facă lor un buchet. Eu sînt Vestitoarea, striga, buchetul ăsta nu va lăsa pe nimeni altcineva să se apropie de voi şi să vă perturbe. Se făcea seară şi lumina era într-adevăr incredibilă. El a deschis geamul maşinii, i-a cerut soţiei sale aparatul şi a făcut mai multe poze. Dintre toate, singura în care reuşise să-i surprindă chipul era tocmai fotografia aceea. În mijlocul copertei, Vestitoarea.

aşa că lasă-ţi părul pe umeri şi vino

Poemul acesta a fost cel pe care l-a recitit de cele mai multe ori în zilele dinainte de Crăciun. Nu doar pentru că era scris de Daria, nu doar pentru că era superb (şi era absolut superb), ci mai ales pentru că – înţelegea tot mai clar pe măsură ce recitea – acesta avea să fie nu doar ultimul semn de la ea, ci şi ultima lor şansă.

2

Prăjiturile de la Crăciun se întăriseră deja în camera din spate, iar bradul din hol nu mai avea bomboane în ambalaje – în zilele din urmă concurase serios cu Rebeca la dispariţia dulciurilor, mai ales dimineaţa, cînd, din obişnuinţă, se trezeau înainte de 7 şi ieşeau pe rînd pentru cîteva secunde, în pijama, revenind cu pumnii plini, cu pielea buburuzită de frig, strecurîndu-se imediat fiecare sub plapuma lui, ea lîngă cei doi copii, el în fotoliul-pat de lîngă geam, ronţăind în tăcere, pornind televizorul, dînd sonorul la minim, pînă ce aveau să se trezească cei mici şi să înceapă cu adevărat ziua.

Au venit la Anieş, ca-n fiecare vacanţă de iarnă, la casa de la ţară a părinţilor lui.

Într-un singur an au rămas în apartamentul îngust din Bistriţa, anul în care s-a născut Maria şi se simţeau o familie puternică şi frumoasă, gata să sărbătorească împreună. Pînă-n seara de Ajun a fost bine şi linişte. El s-a jucat cu fetiţa în sufragerie, ea, purtînd pentru prima dată şorţul roşu de bucătărie pe care-l primise cadou de casă nouă de la Daria, a făcut prăjitură, aspic şi sarmale, chemîndu-l din cînd în cînd să guste sau cerîndu-i un fum din ţigara pe care el şi-o aprindea la geam, după ce reuşea s-o convingă pe fetiţă să stea singură cîteva minute, cu vreo jucărie de pluş la picioare, pe covorul moale şi colorat din camera mică. Au lăsat muzica să meargă toată ziua pe Magic FM, radioul lui Moş Crăciun, 12 cîntece fără întrerupere, s-au bucurat împreună, la geamul din sufragerie, cînd a reînceput să ningă abundent şi-n doar cîteva minute parcul din faţa blocului era din nou imaculat – şi ea şi-a amintit că, în adolescenţă, ori de cîte ori ningea, maică-sa (Dumnezeu s-o ierte!) îi povestea încîntată cum, prima dată cînd a văzut zăpada, să fi avut aproape un an jumătate, doi, ea, care pînă atunci nu scosese nici un cuvînt, a fost atît de uimită, încît s-a apucat să strige: făină! făină! făină! – şi abia după ce a ieşit cu tatăl ei în curte şi a gustat-o s-a lămurit că era cu totul altceva –, dar uite că acum nu-şi amintea absolut nimic din perioada aceea – ce ciudat, a zis, la fel va fi şi cu Maria, care la opt luni dădea întruna din mînuţe, părînd încîntată de vederea zăpezii, lovind geamul şi rîzînd – îţi dai seama, nu-şi va aminti nimic din toată bucuria asta.

Au deschis tuturor colindătorilor, majoritatea ţigani care se porneau să urle imediat ce apăreau la uşă, speriind-o pe fetiţă, aşa că el, cum auzea soneria, crăpa doar foarte puţin uşa şi întindea imediat hîrtia de un leu, făcîndu-le semn să tacă, nemailăsîndu-i să colinde.

Seara, după ce Maria a adormit, au aprins lumînări parfumate în sufragerie, pe biroul acoperit cu o faţă de masă roşie pe care ea pusese platoul cu prăjituri şi saleurile, iar el adusese paharele şi sticla de vin, aşezîndu-le direct pe covor, lîngă brăduţul de plastic de o jumătate de metru, împodobit chiar în după-amiaza aceea, dînd volumul radioului mai încet, pregătiţi să se bucure unul de altul. S-au simţit excelent cam pînă pe la jumătatea sticlei. Apoi el a vrut să facă dragoste cu ea acolo, în camera mare, pe muzica lui Moş Crăciun, şi a îmbrăţişat-o, strecurîndu-şi mîna pe sub bluza ei nouă, subţire, cu modele dreptunghiulare, simţind însă că ea nu răspunde gesturilor lui, văzînd-o cum bate în retragere, strîngîndu-şi umerii de parcă ar fi vrut să se apere, preferînd să mai bea un pahar, să mai fumeze o ţigară, să povestească ceva frumos. Orice, i-a zis el ridicîndu-se brusc, faci orice altceva, numai să nu stai, de fapt, cu mine. Ea a încercat să-l oprească. Te rog, i-a spus, nu vorbi aşa. Hai să povestim, e o seară specială şi vreau să ne simţim special, dar el a dispărut în camera mică, trîntind uşa, încercînd să citească fără să poată, simţind cum îi creşte fierbinţeala în piept şi furia în cap, neputîndu-se gîndi decît la refuzul ei, repetîndu-i vorbele, refăcîndu-le în defavoarea sa, fumînd şi umblînd încoace şi-ncolo prin încăperea îngustă, bombănind. Orice, numai să nu fie nevoită să facă dragoste cu mine, îşi tot repeta. Dacă nici în seara de Crăciun nu poate asta, atunci cînd? După ce s-a mai potolit şi a mai fumat o ţigară în geam, privind ninsoarea la lumina becului de-afară, s-a întors în sufragerie. Era totuşi ajunul Crăciunului, avea de gînd să-i ceară iertare, să încerce să se apropie din nou, dar imediat ce-a intrat acolo a zărit-o aşezată turceşte pe covor, cîntînd odată cu Magic FM piesele acelea de iarnă, bînd vin şi fumînd, părînd să se simtă minunat, deşi cu nici cîteva minute mai devreme el avusese senzaţia că explodează de nervi şi frustrare – şi asta l-a înfuriat şi mai tare, aşa că s-a întors şi a ieşit iar, fără să scoată o vorbă. A fumat o jumătate de ţigară în bucătărie, apoi a revenit şi, fără să se aşeze, a întrebat-o de ce. De ce? a făcut ea mirată, ca şi cum nu se întîmplase nimic. De ce nu vrei să faci dragoste cu mine? Ea a zîmbit. Nu-i vorba despre asta, i-a spus. Dar despre ce? Ea a părut că se-ntristează, ferindu-şi privirea, lăsînd capul într-o parte, trecîndu-şi degetele peste părul blond care-i acoperea acum în întregime faţa. N-a răspuns. Şi-a mai turnat un pahar de vin, el a făcut la fel, însă tot fără să se aşeze, aşteptînd în picioare explicaţiile ei. Explicaţii pe care ea nu părea deloc dispusă să i le ofere. Simţea cum se înfurie iar – tăcerile astea ale ei îl enervau cel mai mult. Ai zis că e o seară specială, de aia nu vrei să faci asta, dar mie mi se pare normal să vrei asta tocmai pentru că-i o seară atît de specială. Special e să-l doreşti pe omul cu care trăieşti, să faci dragoste cu el lîngă bradul împodobit, într-o noapte cu zăpadă, nu să-l eviţi cu orice preţ, invocînd ba naşterea Domnului, ba discuţiile alea puerile din filmele siropoase. Ştia că va strica totul, că nu va mai avea nici o şansă dacă va continua aşa, dar nu se putea opri. Şi nu s-ar fi oprit dacă ea nu l-ar fi surprins ridicîndu-se brusc, lipindu-se de el, strecurîndu-şi limba caldă în gura lui, scoţîndu-şi hainele cu mişcări iuţi şi întinzîndu-se goală pe covor. Tocmai începuse una din piesele lor preferate, Feliz Navidad, şi el s-a dezbrăcat imediat, aţîţat de gesturile acelea pe care ea nu le mai făcuse de atîta timp, aşa de aţîţat, încît n-a apucat să se bucure de-adevăratelea, reuşind doar să iasă la timp, ejaculînd pe burta ei încă neretrasă complet de la sarcină, fără să apuce s-o sărute sau să-i mîngîie sînii, înainte ca piesa de la radio să ajungă la capăt, aproape fără ca vreunul dintre ei să fi avut timp să-şi modifice respiraţia. El s-a ridicat imediat şi s-a dus să se spele, ea a mai rămas o vreme întinsă pe covor. Din baie, a auzit-o pe fetiţă plîngînd şi pe ea grăbindu-se pe hol, apoi a auzit patul scîrţîind uşor cînd ea s-a întins lîngă Maria, încercînd s-o liniştească. După ce-a mai fumat o ţigară în bucătărie, s-a aşezat pe patul din camera mică, pornind televizorul. A aşteptat mai bine de-o oră, dar Rebeca n-a ieşit din dormitor. De data asta nu se mai simţea deranjat de faptul că ea, cu siguranţă, adormise lîngă fetiţă. A adormit la rîndul lui, cu televizorul aprins şi fără să-şi mai pună pijamaua.

A doua zi mai mult s-au evitat, ea preferînd să stea întinsă pe pat şi să se uite la filme, el jucîndu-se cu Maria în sufragerie, scoţînd-o la plimbare prin parcul din faţa blocului, aşezînd-o în sania cu ladă, alergînd prin zăpada neatinsă, aranjîndu-i mereu fularul gros peste gură şi nas. Masa de prînz au luat-o separat, el în bucătărie, încălzindu-şi ciorba de perişoare, Rebeca, mai întîi în dormitor, încercînd s-o culce pe fetiţă, abia apoi gustînd şi ea din aperitiv, după ce el se postase deja în sufragerie, dînd drumul la calculator, pierzînd vremea pe net.

Seara au făcut bagajele şi au plecat la Anieş.

Mai ales pentru Maria, le-a spus el părinţilor, să simtă şi ea spiritul sărbătorilor; la bloc, asta părea cu adevărat imposibil.

3

Copiii se jucau cu Rebeca în camera de sus, rîdeau în hohote cînd el a ieşit în curte să fumeze o ţigară.

Nu mai ninsese deloc de la Crăciun, frigul se domolise, de-a lungul satului oamenii îşi reîncepuseră muncile. A scos de cîteva ori telefonul din buzunarul blugilor, căutînd în listă pe cineva cu care să vorbească, dar şi-a dat seama că, de fapt, n-avea chef să sune pe nimeni.

Nu te grăbi. Dinspre casă nu va ajunge nici un copil.

S-a dus pînă la poartă şi s-a uitat în lungul uliţei.

Pe vremuri, în prima lui toamnă ca profesor la Bistriţa, nereuşind să-şi facă nici un prieten în oraşul ăla mort, neavînd cu cine să iasă şi neştiind cum să mai piardă vremea de unul singur pe-acolo, venea în fiecare weekend acasă. Cu o oră înainte ca autobuzul să oprească în staţia de lîngă primărie o suna pe Rebeca. Se întîlneau de fiecare dată direct la casa din cîmp, dincolo de rîu. O căbănuţă cu o singură cameră pe care o construiseră el şi bunică-său, peste deal, într-o livadă splendidă. Rămîneau peste noapte, bînd bere şi făcînd dragoste, lungindu-se mai apoi unul lîngă altul, fără să se mai atingă, fără să-şi vorbească, ascultînd ore în şir sunetele din jur. Făceau dragoste şi tăceau. Fumau şi tăceau. Ştia că ea îl iubeşte enorm şi că ar fi acceptat orice i-ar fi propus, lucrul ăsta îl măgulea şi-l atrăgea, dar numai pînă ce terminau de făcut dragoste. Imediat după i se făcea silă de corpul ei subţire şi osos. Nu mai suporta să-i simtă atingerile, evita să-i mai vorbească. Se aşeza cu spatele la ea şi dormea.

Se întorceau sîmbătă dimineaţa, în tăcere, pe drumuri diferite, fiecare la casa lui.

Prima dată a întîlnit-o în autobuz.

Tocmai terminase facultatea şi, cu şasele de la examenul de titularizare, reuşise să prindă, pentru un an, postul de profesor suplinitor la catedra de socio-umane a Liceului Sportiv din Sîngeorz, orăşelul din imediata apropiere a satului lor. Avea nişte foşti colegi de generală care lucrau la fabrica de textile – şi îndată ce urcau în maşină, se puneau pe filcăi. Jucau şi la dus, şi la întors, în aceleaşi echipe, doi cîte doi.

N-o mai văzuse pînă atunci.

Era, aflase de la colegii de navetă, învăţătoare la generala din oraş. Şi pentru ea, primul an de învăţămînt. N-avea încă 20 de ani, blondă, cu pielea albă, plină de coşuri, lungană şi subţire ca un băţ. Locuia în partea de sus a satului, era fiica unor penticostali amărîţi.

Stătea mereu în spate, în picioare, sprijinită de bara orizontală din capătul autobuzului, singură şi mult mai înaltă decît toţi cei din jur.

Jucau filcăi şi el rîdea la poantele fără perdea ale muncitorilor de la Textila, ridicînd uneori ochii şi privind-o. Ea nu-i susţinea privirea decît rar, şi atunci fără nici o expresie, de parcă s-ar fi uitat la un scaun. Nu vorbea cu nimeni, cobora prima din autobuz.

De cîteva ori, după cursuri, s-au întîlnit în piaţă, dar ea nu l-a salutat.

Nu era o femeie atrăgătoare, mai degrabă ştearsă, cu chipul acela uşor palid şi prelung al pocăitelor, pe care el l-ar fi putut recunoaşte oricînd. Nemachiată şi plină de coşuri, îmbrăcată mereu cu o fustă pînă la pămînt, cu aceeaşi bentiţă albastră ţinîndu-i părul arcuit deasupra frunţii, prins într-o coadă de cal.

Acum, c-a venit şi sora Rebeca, putem porni, ziceau rîzînd colegii de navetă, văzînd-o la 7:30 că intră, aproape mereu ultima, pe uşa din spate, tăcută şi nepăsătoare.

Din septembrie pînă la finalul lui decembrie n-au schimbat altceva decît priviri scurte în autobuz.

În seara de Crăciun ai lui plecaseră în satul vecin, la bunică-sa, să o colinde.

N-am nici un chef să vin, le-a zis, prefer să stau să citesc.

Era trecut de 10, stinsese lumina şi se băgase în pat, uitîndu-se la videoclipurile de pe Kiss. Era aproape aţipit cînd a auzit bătăi în geam. A tresărit – cine să fie la ora aceea? Şi-a ţinut respiraţia. Poate mi s-o fi părut, şi-a spus, dar bătăile s-au repetat, mai puternic. Primul lucru pe care l-a făcut a fost să stingă televizorul, apoi, în întuneric şi cu oarecare frică, s-a strecurat la geam. Era cineva acolo, îi vedea silueta în noapte.

Cine e?

Cum nu zicea nimeni nimic, a deschis geamul.

Ce faci la ora asta aici?

Surpriza era, într-adevăr, uriaşă.

Rebeca n-a scos nici o vorbă, dar s-a prins cu mîinile de pervaz şi, dintr-un salt, s-a strecurat în cameră. S-a aşezat pe marginea patului, fără să-şi scoată haina. El şi-a tras pantalonii de trening şi a aprins lumina.

Cu ce să te servesc, a întrebat-o agitat, prăjituri, o Cola? Era extrem de surprins, nu ştia ce altceva să facă.

Ceva de băut, dacă ai.

N-avea decît bere şi ţuică fiartă.

Ţuică, a zis ea.

Nu îl privea, nu-şi rotea privirea prin cameră. Stătea cu capul în piept şi bea dintr-o singură înghiţitură, pahar după pahar.

Frumoasă colinda ta, a spus, gustînd şi el din crampelul dulce.

Pentru prima oară, ea a zîmbit.

Am venit înainte să plece ai tăi, a zis cu o voce scăzută, am tot pîndit la geam. De cîteva ori am dat să mă întorc acasă, dar n-am putut. Pur şi simplu n-am putut.

A mai golit un pahar, luîndu-şi singură sticla şi umplîndu-l din nou.

Îşi descheiase haina, prin bluza tricotată i se zărea sutienul alb.

S-a apropiat de ea şi a sărutat-o. Ea n-a ridicat capul, n-a deschis buzele.

De ce ai venit? a întrebat-o, iritat de refuzul ei.

Ea a tresărit.

A sărutat-o iar, împingîndu-şi limba printre dinţii ei strînşi. A cedat, trecîndu-şi de cîteva ori limba caldă peste limba lui.

Nu putem sta aici, i-a şoptit, oricînd pot apărea ai mei şi n-am chef de explicaţii. Hai să ieşim puţin, a mai zis şi ea a dat din nou peste cap paharul cu ţuică fiartă. Se ridicase cu gîndul să o scoată de acolo, dar în clipa imediat următoare ea l-a cuprins cu braţele, lipindu-şi faţa de abdomenul lui. N-a apucat să facă nici un gest – i-a tras pantalonii, acoperindu-i cu amîndouă palmele penisul întărit. S-a lipit de ea. Avea mîinile reci, a tresărit cînd i-a atins testiculele, dar gura îi era caldă şi, fără să scoată o vorbă, începuse să-l sărute.

Rebeca, a zis strîngînd coapsele, strecurîndu-şi mîinile prin părul ei blond şi lins. Soră Rebeca, zicea în gînd, cu ochii deschişi şi cu capul lăsat puţin într-o parte, s-o vadă cum mişcă.

A ejaculat în gura ei, pe vîrfuri, tremurînd. Apoi s-a îmbrăcat în grabă şi au ieşit împreună pe drum, în frig. Şi-a aprins o ţigară, a tras şi ea cîteva fumuri. Mergeau în tăcere, unul lîngă altul, fără să întîlnească pe nimeni la ora aceea prin sat. Cînd au ajuns la pod s-au oprit.

Nu mai pot de frig, i-a zis el, mă întorc acasă. Mai vorbim.

Ea n-a reacţionat. A rămas acolo, în întuneric, nemişcată, cu capul plecat.

Pînă la revelion n-a mai întîlnit-o.

În ultima zi a anului, pe la prînz, s-au strîns cu toţii în curtea liceului, aşteptînd microbuzul şcolii să vină şi să-i ducă sus, la cabană. Colegii lui erau binedispuşi, începuse iar să ningă, bagajele erau făcute pentru cel puţin trei zile. Cei care veniseră cu partenerii se strînseseră într-un grup separat, povestind, ceilalţi se bulgăreau sau rîdeau amintindu-şi orgiile din anii trecuţi. Tocmai îşi punea bagajul în microbuz, cînd a văzut-o la poartă. Înaltă cît o prăjină, cu o căciulă neagră pe cap, fără nici un bagaj. Nu se uita spre ei, privea mai degrabă de-a lungul şoselei, nemişcată.

Ce faci? a întrebat-o, oprindu-se în spatele ei şi atunci Rebeca s-a întors şi a zîmbit, cu capul plecat, privindu-şi cizmele.

Vii cu noi?

S-a aşezat în spate, lîngă el. Ceilalţi o priveau nelămuriţi, n-a prezentat-o decît foarte scurt. O prietenă, a zis şi ea s-a uitat pe fereastră cît a durat drumul pînă la cabană.

În camerele de sus şi-au lăsat bagajele şi şi-au împărţit locurile. Cei care veniseră cu parteneri urmau să stea în camerele duble; ceilalţi, cîte patru sau cinci, în camerele cu paturi suprapuse. Tu eşti cu ea sau nu? l-a întrebat zîmbind şefa de la sindicat, organizatoarea principală a petrecerii. A numărat iar. Da, mai e o cameră dublă, poţi sta tu cu fătuca asta, dacă vrei.

Ea s-a aşezat pe marginea patului, a dat la o parte perdeluţa de la fereastră şi şi-a lipit fruntea de geam. Mă bucur că ai venit, i-a zis, atingîndu-i umerii, aplecîndu-se şi el să privească. Superbă panoramă, într-adevăr, uite ce frumos se vede de aici! Şi-a aşezat mîna pe mîna lui. Avea o rochie albastră, cu dantelă şi sclipici, din aia cum purtau cucoanele pe la nunţile de la ţară. Era uşor penibil. Aici, la cabană, nimeni nu venea îmbrăcat aşa, dar nu i-a zis nimic. A sărutat-o şi ea şi-a băgat imediat limba caldă şi umedă în gura lui. Au coborît primii în sala de mese.

Stătea lîngă el fără să privească în jur. Bea pahar după pahar, aşezîndu-şi uneori mîna pe genunchii lui.

Cine-i fantoma asta de doi metri? l-a întrebat proful de geografie cînd s-a dus la baie. De unde-ai cules-o?

E doar o amică, ce ai? a răbufnit el iritat.

Hei, omule, întrebam doar. Voiam să ştiu dacă e cu tine sau mă pot băga peste ea, că-n rest nu e nimic de executat pe aici.

Da, mă, e cu mine.

Frate, asta am vrut să aud, a zis colegul spălîndu-se pe mîini. Nu mă bag peste bucata altuia, asta-i lege!

Au rîs, s-au întors şi au continuat să bea.

Din cînd în cînd el se ridica şi dansa. Ea nu s-a mişcat de la locul ei.

Şefa de la sindicat a luat-o de mîini şi-a tras-o pur şi simplu alături de ceilalţi. A rămas acolo, în picioare, fără să schiţeze nici un gest, uitîndu-se în pămînt. Las-o-n pace dacă nu vrea, a zis el, ridicînd mîinile şi sărind cît mai sus pe muzica celor de la Voltaj.

La 12 au ieşit şi au deschis şampaniile, au pocnit petarde şi au lansat lampioane, chiuind şi îmbrăţişîndu-se. Pe Rebeca a pupat-o ultima dată, zărind-o la capătul scărilor, singură, sprijinită de uşă. La mulţi ani! i-a zis, întinzînd paharul de plastic plin cu şampanie. La mulţi ani! A vrut s-o sărute pe gură, dar ea şi-a tras capul. Ce ai? a răbufnit el. Pocăita a lăsat privirea în jos, fără să spună o vorbă.

Au intrat iar în cabană şi s-au pus pe dansat. Apoi, rînd pe rînd, s-au adunat cu toţii la masă, ghiftuindu-se cu bunătăţile aduse de-acasă, reîncepînd discuţiile despre şcoală. De data asta rîzînd cu lacrimi la poveştile profului de geografie. Eram la a V-a B, zicea, şi le vorbeam ăstora despre planete şi explicam tot mai aprins, cînd unul mic, mic de tot, din prima bancă, da, da, ăla de la tenis de masă, ridică mîna şi eu mă opresc şi-l las să întrebe. Îţi dai seama, le-am stîrnit în sfîrşit curiozitatea, mi-am spus. Şi ăla micu’ zice: dom’ profesor, nu vă supăraţi, aveţi dinţii puşi?

Cînd a ajuns în cameră, Rebeca dormea goală sub plapumă. S-a dezbrăcat şi s-a strecurat lîngă ea. Era trecut de patru, din cealaltă cameră se auzeau strigătele profului de mate certîndu-se cu soţia lui. Pocăita s-a întors cu spatele, avea picioarele reci. Vino-ncoace să te încălzesc, i-a şoptit, lipindu-se de spatele ei.

N-a apucat decît s-o ia în braţe – cineva lovea cu pumnii în uşă. Şi-a tras blugii şi a deschis. Era proful de geografie, beat pulbere. Ce pula mea-i aici? a strigat, clătinîndu-se şi apropiindu-se de pat. Tu cine eşti? a făcut, trăgînd pătura de pe Rebeca. Ea s-a chircit uşor, goală, fără să se întoarcă.

Hei, omule, gata cu prostiile, i-a strigat el profului, împingîndu-l de lîngă pat şi acoperind-o din nou.

Bine, mă, bine, distraţi-vă cu toţii şi pe mine lăsaţi-mă singur! Proful de geografie s-a trîntit pe scaun, prinzîndu-şi faţa în palme.

Dă şi tu o ţigară, ce pula mea.

Mă, omule, hai la tine în cameră, lasă scandalul.

În pula mea, dar eu nu fac scandal. Fumează cu mine o ţigară şi gata, ce-i aşa mare brînză? A aprins o ţigară şi i-a întins-o.

Mă, a zis colegul lui, hai s-o întrebăm pe femeia asta cu cine vrea să rămînă. Cu mine sau cu tine? S-a ridicat brusc şi a tras iar plapuma:

Pe cine preferi, fato? Pe mine sau pe el?

A scuturat-o de umăr, Rebeca n-a schiţat nici un gest.

Hai, măi, gata cu tîmpeniile astea, i-a zis el împingîndu-l iar, ce puii mei vrei? Ai zis să fumez cu tine o ţigară, gata, am fumat, acum caramba! L-a împins înspre uşă, dar tipul s-a răsucit şi s-a aşezat din nou pe scaun.

Te temi, ai? Ţi-e frică să nu mă aleagă pe mine, zi aşa!

De-i bag una, aici rămîne, şi-a spus strîngînd din dinţi, apropiindu-se hotărît să-l scoată cu forţa de-acolo.

Zi, fato, cu cine rămîi?

Rebeca s-a ridicat brusc în fund, trăgîndu-şi plapuma pînă sub bărbie.

N-a scos nici un cuvînt.

Stătea doar şi privea de-a lungul plapumei, aşteptînd.

Unde ai găsit una ca asta? a zis proful de geografie, apropiindu-se şi aplecîndu-se deasupra ei.

Se simţea brusc foarte obosit şi nu mai voia decît să se întindă undeva şi să doarmă. Îi pierise cheful să facă dragoste cu ea. Şi-a luat papucii şi puloverul şi a ieşit, coborînd în sala de mese. Directorul dormea acolo cu capul pe masă, iar şefa de sindicat dansa cu soţul ei, singuri pe ringul de dans. A încercat să bea ceva, dar i s-a făcut imediat rău. A intrat la baie şi s-a spălat pe faţă. Cînd s-a întors, în sala de dans nu mai rămăsese decît directorul, sforăind. Muzica se oprise. Îşi uitase ţigările sus, în sacou, aşa că s-a dus să le ia. Spre surprinderea lui, uşa era închisă. A tras cu urechea, dar nu se auzea absolut nimic.

Pocăită împuţită! După ce că vine neinvitată şi n-aduce nimic, nici măcar o sticlă de bere, mă mai şi lasă pe-afară!

A coborît, s-a învîrtit furios de cîteva ori pe ringul de dans, apoi s-a întors şi a tras cu urechea. Nici un sunet. A coborît din nou şi a făcut o cafea la bucătărie. Într-unul din sertare a găsit un pachet neînceput de Virginia Slims. Şi-a aprins imediat o ţigară. Tremura de frig, de ciudă şi de oboseală. Pusese pe el un halat găsit în bucătărie care mirosea puternic a friptură şi a transpiraţie.

Cînd s-a luminat, proful de mate şi soţia lui au coborît cu bagajele gata făcute. Veniseră cu Dacia lor şi acum trebuiau să ajungă acasă, să se pregătească – a doua zi le soseau copiii din străinătate. Se vedea că doamna plînsese îndelung.

A urcat în spate şi pînă acasă a dormit. Proful de mate ştia unde stă, l-a dus pînă în faţa porţii fără să întrebe nimic.

După revelionul acela de rahat, n-a mai întîlnit-o pînă-n prima zi de şcoală din noul an. Luni, la 7 jumătate, după ce şoferul pornise motorul şi închisese uşile şi după ce, înjurînd, le-a deschis din nou, a zărit-o urcînd în autobuz. A încercat să nu se uite înspre ea, iar cînd a făcut-o, nu i-a surprins privirea. Stătea cu capul întors şi se uita pe geam.

La şcoală, pupături şi urări şi de la ora 10 clasele goale, doar era prima zi. Proful de geografie a venit să-şi ceară scuze. Te-am tot sunat, dar n-ai răspuns. Ţi-am trimis şi mesaje. Nu s-a întîmplat nimic între mine şi ea, omule, eram prea beat, nici nu-mi amintesc bine cum am ajuns acolo. Stai liniştit, i-a zis el, din punctul meu de vedere poţi să faci ce vrei, doar nu e nevastă-mea. Am greşit, omule, în pula mea, iartă-mă, a repetat colegul – şi pînă n-a făcut cinste cu o cafea de la tonomatul de pe hol n-a scăpat de insistenţele lui.

Sala profesorală era plină cu sucuri, cozonaci, prăjituri. Se povestea în grupuri, se rîdea colectiv. Singurii nemulţumiţi erau cei care predau la clasele mici; cei de-a V-a şi-a VI-a erau la şcoală, nu se dădeau duşi, aşa că profii trebuiau să intre la ore, altfel nesimţiţii ăia mici răsturnau totul cu susul în jos.

El avea de la 9 la 15, dar la 11 s-a dus la VanDamme cu una dintre colegele lui, psiholoaga. N-au apucat să comande, cînd a văzut-o în cadrul uşii, scoţîndu-şi gluga şi dînd la iveală bentiţa aia albastră care-i ţinea părul spălăcit peste fruntea plină de coşuri. Palidă, galbenă ca ceara, înaltă cît un stîlp de telegraf. Nici măcar atunci, de la frig, nu i se îmbujoraseră obrajii.

El s-a aplecat peste masă şi a început să-i spună un banc psiholoagei, punîndu-şi mîna peste mîna ei, rîzînd. Nu se aştepta să aibă atîta tupeu, dar pocăita s-a oprit în faţa mesei lor, fără să zică nimic. Psiholoaga a ridicat capul şi s-a uitat mirată la ea. Apoi la el. O cunoşti? El n-a zis nimic.

Rebeca stătea în continuare în picioare, fără să scoată o vorbă.

Ce vrea asta? a făcut psiholoaga.

Las-o-n pace, i-a zis el, n-o băga în seamă.

Barmaniţa a venit şi le-a luat comanda.

Dumneavoastră doriţi ceva? a întrebat-o fata pe Rebeca. Ea a clătinat din cap, nu.

Aaa, măi să fie! Aşadar, ea e tipa cu care-ai fost la rev, a zis psiholoaga uimită. Am auzit că ţi-ai tras una ciudată, da, dar chiar la aşa ceva, sinceră să fiu, nu mă aşteptam.

Te-a invitat cineva să stai aici? i-a zis el Rebecăi după ce, brusc, s-a aşezat lîngă ei. Lasă-mă-n pace să-mi beau cafeaua!

N-a zis nimic, dar nici nu s-a clintit de pe scaun. Psiholoaga îi privea şi zîmbea. Ce dus eşti şi tu de-acasă, i-a şoptit, cum naiba le găseşti?

El şi-a aprins o ţigară şi a zîmbit. Hai să mergem la altă masă. S-a ridicat, şi-a luat geaca de pe spătarul scaunului şi i-a făcut semn fetei de la bar să aducă acolo cafelele. Vii? i-a strigat psiholoagei.

Pe bune, uneori mă gîndesc ce-o fi în capul ăla al tău.

Aşa da, mai merge, a zis el, frecîndu-şi palmele şi inspirînd aroma espresso-ului pe care barmaniţa-l aşezase în faţa lui.

Cafeaaaaaaaaa, mmmmm!

Rebeca nu se mişcase de la cealaltă masă. Dacă are tupeul să vină şi aici, o scot în şuturi afară, şi-a spus el.

Adevărul e că nu mi-a prins foarte bine cînd am auzit, a zis psiholoaga de deasupra frappé-ului ei. Mai ales că începusem să cred că noi doi ne potrivim. El a zîmbit. Apoi a schimbat subiectul.

Ai schimbat subiectul, a zis ea şi el a zîmbit din nou.

Cînd au plecat, pocăita stătea tot aşa, singură la masă, uitîndu-se pe geam.

Era o iarnă superbă, aşa că el a luat-o pe jos către casă. Dacă o să mă ia cineva cu maşina, bine, dacă nu, nu-mi strică o plimbare, şi-a spus.

De la ieşirea din oraş pînă la intrarea în sat, de-o parte şi de alta, cîmpurile albe străluceau în lumina soarelui. În dreapta era rîul, nu mult dincolo de calea ferată. În copilărie, vara, nu era zi fără să se ducă la casa construită doar de el şi bunică-său, dincolo de rîu, în livada din cîmp, dar de cîţiva ani nu mai dăduse pe-acolo deloc.

Trecuse de jumătatea drumului cînd, întorcînd capul, a văzut-o în urma lui. Asta-i nebună! şi-a zis şi a grăbit pasul. O vreme nu s-a uitat înapoi, dar cînd a făcut-o, a observat că distanţa dintre ei nu se mărise deloc. Dimpotrivă.

Rebeca alerga.

S-a oprit, întorcîndu-se spre ea. S-a oprit şi ea, gîfîind. După ce a trecut şi Dacia galbenă, i-a strigat: dacă te mai ţii după mine, îţi rup picioarele.

N-a zis nimic.

Ultima dată îţi spun, ai grijă!

S-a întors şi a mers cît de repede a putut. Pocăita se apropiase şi mai mult de el.

Mă! a zis, întorcîndu-se brusc şi luînd-o la fugă înspre ea.

Nu s-a mişcat din loc.

Mă, tu n-auzi bine? i-a strigat zgîlţîind-o de mînă. O maşină a claxonat, vreun fost elev de la Sportiv care-şi scosese capul pe geam strigînd: aia-i, dom’ prooofesooooor, n-o lăsaaa! Şoferul a continuat să claxoneze pînă ce s-a îndepărtat. Uite, mă faci de ruşine! Dispari, ai auzit? Dispari. A împins-o şi ea a alunecat pe zăpada de pe marginea drumului. O altă maşină, venind din direcţia opusă, a încetinit puţin. Asta ar lipsi acum, să oprească cineva şi să mă acuze c-o bat, şi-a spus. S-a înfuriat şi mai tare. Vino-ncoace, a scrîşnit printre dinţi, prinzînd-o cu putere de braţ.

Au trecut strada şi el a tras-o cu forţa peste cîmp, dincolo de calea ferată, pînă la rîu. Intraseră pînă mai sus de genunchi în zăpada proaspătă. Vrei să alergi, da? Hai, atunci, aleargă. Aleargă!

Respirau tot mai greu amîndoi. Puţin mai la vale de cascadă s-au oprit. El s-a trîntit pe spate, aşteptînd să i se mai domolească bătăile inimii. Ea s-a aşezat lîngă el, tuşind. Apoi i-a simţit degetele pe faţă. Îşi scosese mănuşa, mîna îi era caldă. Gura şi mai caldă. Şi-a lipit buzele de buzele lui şi a rămas aşa pînă ce li s-au liniştit respiraţiile.

După ce ea s-a desprins, el a făcut în zăpadă un înger, mişcînd deodată braţele şi picioarele. Apoi şi-a aprins o ţigară. A tras şi ea două fumuri. N-au spus nici unul nimic.

Cînd s-au întors, au luat-o pe calea ferată. El în faţă, ea la un metru în urma lui, pînă în capătul celălalt al satului. Înainte de a ajunge în gară, s-a oprit şi s-a răsucit către ea. A sărutat-o, muşcînd-o uşor de buza de jos. Ea şi-a strecurat imediat limba printre dinţii lui şi a icnit.

Să nu te mai ţii după mine, i-a zis.

Pe uliţa gării, a treia casă pe stînga, acolo stătea. N-a aşteptat să ajungă la poartă. S-a aplecat şi a făcut un bulgăre de zăpadă. N-a nimerit-o.

Ani de zile uitase cu desăvîrşire scena aceea de la revelion, cînd ea rămăsese cu proful de geografie, dar în ultimul timp simţea tot mai des furia năpădindu-i mintea – o gelozie retrospectivă, violentă, faţă de care nu se putea apăra. De cîte ori îşi amintea, îi reproşa momentele de-atunci – şi ea izbucnea în rîs, lăsîndu-l pur şi simplu fără replică. O singură dată a devenit foarte serioasă şi, oprindu-se din spălatul vaselor, fără să-l privească, i-a spus că tăcerea ei fusese doar pentru a-l obliga s-o vadă, să înţeleagă că e acolo şi că ar face orice pentru el – dar asta l-a înfuriat şi mai rău. E o tîmpenie, a strigat atunci, umblînd agitat prin încăperea îngustă, scoţîndu-i pur şi simplu afară pe cei doi copii care se opriseră din jocul pe calculator şi intraseră în bucătărie doar ca să bea apă, o uriaşă minciună – cum poţi să crezi că în felul ăsta reuşeşti să atragi un bărbat? –, dar ea n-a mai zis niciodată nimic, continuînd să zîmbească ori de cîte ori îl apuca pe el să-i reproşeze asta, întorcîndu-se la treburile ei, folosindu-se de compania copiilor ca să evite discuţia, lăsîndu-l să spumege singur de furie.

Mai simţise o singură dată furia aceea, cu multă vreme în urmă, într-una din primele lor nopţi petrecute la casa din cîmp. Făcuseră dragoste şi, ca niciodată, în loc să-i întoarcă spatele şi să doarmă, el şi-a aprins o ţigară şi s-a apucat s-o chestioneze. Mai mult în joacă la început, apoi, auzindu-i povestea, cerînd detalii, obligînd-o să-i dea amănunte, să-l lămurească.

Nu, n-avusese niciodată nici un iubit.

Şi da, se culcase o singură dată cu altcineva.

E vorba despre un viol, de aia nu vreau să-mi amintesc ce s-a întîmplat, i-a spus ea, întorcîndu-i spatele şi acoperindu-se pînă peste cap cu plapuma groasă. Dar asta l-a făcut şi mai curios şi nu s-a lăsat pînă ce Rebeca nu i-a povestit totul.

Se întorcea de la Sîngeorz, într-o seară de vară, împreună cu un tip mai în vîrstă care-i făcea de ceva vreme curte şi cu care, în seara aceea, pentru prima dată, a acceptat să se sărute – mai mult din curiozitate decît din dorinţă. S-au dus pe malul Someşului, s-au aşezat lîngă pod şi o vreme s-au pupat şi au rîs. Începuse să se întunece şi părea a fi o noapte chiar frumoasă. Nici o clipă nu s-a gîndit că vor ajunge atît de departe.

Nici o clipă? a zîmbit el, aplecîndu-se puţin, stingînd ţigara în scrumiera de la capătul patului.

Nici o clipă, a zis Rebeca fără să ezite.

Dar omul acela liniştit şi calm, care avusese răbdare mai bine de o jumătate de an pînă ce ea l-a lăsat s-o sărute, s-a năpustit pur şi simplu asupra ei. De la glume şi pupat, tipul a trecut brusc la gesturile acelea violente. Stătea întinsă în iarbă, nemişcată, şi nu-i venea să creadă că individul face ceea ce face. Nu reuşea să înţeleagă ce i se întîmplă, nu putea nici măcar să-şi precizeze în gînd lucrul acela. Observase doar că cerul era senin şi că, din locul acela întunecat, stelele se vedeau foarte limpede. N-a reuşit să facă nici o mişcare, nici cel mai mic gest. Era atît de speriată şi de şocată, încît n-a simţit nici o clipă nimic, absolut nimic.

O vreme au tăcut amîndoi. Apoi, simţind neîncrederea şi furia cum îi izbeau tot mai puternic tîmplele, el a întors-o cu forţa spre el, obligînd-o să-l privească. Deci te-ai dus cu un tip să te pupi pe malul rîului, da? OK. L-ai lăsat să te atingă fără să te împotriveşti. Apoi flăcăul a mers mai departe şi tu n-ai avut nici o reacţie, corect? Şi s-a culcat cu tine, fără ca tu să încerci să strigi, să te zbaţi, să scapi? Ăsta da viol, n-am ce zice, a rîs el răutăcios, prinzînd-o de bărbie, scuturînd-o uşor. Se simţea tras pe sfoară, minţit în faţă, şi asta-l înfuriase cumplit. Ea n-a mai zis nimic, dar el a continuat să vorbească, reproşîndu-i incapacitatea de a-şi asuma dorinţele, gesturile, propriile-i fapte.

De cînd se culcaseră pentru prima dată împreună fusese evident că Rebeca nu era virgină – şi el nici măcar nu se gîndise la asta, dar atunci, în noaptea aceea, auzind-o, s-a simţit brusc trădat. Batjocorit şi trădat. În acelaşi timp, ştia că e o prostie să gîndească aşa, dar nu putea nicicum scăpa de gîndul că ea se mai culcase şi cu altcineva. Faptul că femeia aceea nu-l aşteptase dintotdeauna pe el, că acceptase o partidă de sex cu un nenorocit de pocăit – pe care acum o mai şi prezenta ca fiind viol – era o dovadă clară a faptului că îl înşelase de la bun început. Iar lucrul ăsta, în mod bizar şi absolut neaşteptat, nu numai că-l lăsase aproape fără aer, dar îl durea pur şi simplu fizic.

A sărit din pat, s-a îmbrăcat şi, aprinzîndu-şi o ţigară, a ieşit şi s-a dus prin beznă acasă.

S-a uitat de-a lungul uliţei pînă ce a simţit că-l cuprinde frigul.

Înainte de a închide portiţa, a schimbat două vorbe cu unul dintre băieţii vecinilor care ieşise cu sania, apoi s-a întors în casă şi, în bucătărie, a băut dintr-o înghiţitură berea rămasă pe fundul sticlei.

De sus, din camera în care Rebeca rămăsese cu copiii, s-au auzit plînsete.

Eram sigur, şi-a spus, nu poate omul nici să fumeze liniştit o ţigară.

Cel mic ieşise pe hol, strigîndu-l.

Îşi adusese încă de dimineaţă geanta în camera de jos, avea de gînd să se retragă pentru o oră acolo, să încerce să corecteze măcar o parte din teancurile de teste sau să citească liniştit din cartea Dariei. Urcînd scările, ştiind că iar va rata momentul să stea singur şi să-şi facă treaba, a simţit cum îl cuprinde furia.

Nu poţi să ai grijă de ei nici cinci minute, a şuierat cînd a intrat în cameră, hotărît să-i îmbrace pe cei doi şi să-i scoată afară, la săniuş.

Nu pot, da, a spus ea şi s-a întins pe pat, luînd telecomanda, butonînd.

Din zăpada rămasă în curte au făcut un om de zăpadă mic şi strîmb, pe care el l-a botezat Vasilică. S-au dus apoi cu sania pe uliţă, la magazin. Dii, căluţ, dii! Cînd a făcut pe calul nărăvaş, dînd din picioare şi ridicînd sania, copiii au căzut unul peste altul, rîzînd. Le-a cumpărat cîte o acadea şi două pungi de pufuleţi. Lui şi-a luat trei pachete de L&M roşu, scurt.

A mai încercat de cîteva ori să se retragă, să poată citi în tihnă. Dar, ca un făcut, imediat ce se strecura în camera de jos sau, mai tîrziu, urcînd cu geanta sub braţ în camera lor de la etaj, ea şi maică-sa îşi găseau cîte ceva de făcut – ba nişte vase de spălat, ba un blat pentru o nouă prăjitură –, lăsînd copiii singuri, iar copiii îl căutau automat pe el, vrînd atenţie, cerîndu-i să se joace cu maşinuţele şi păpuşile. Fetiţa era mare de-acum, înţelegea, dar cel mic urla din toţi rărunchii dacă-l repezea, refuzîndu-l. Degeaba, auzindu-i cum strigă unii la alţii, venea Rebeca şi-i lua pe copii de acolo, degeaba apărea bunica lor şi-i scotea din cameră, ademenindu-i cu dulciuri sau cu jocuri mai spectaculoase, chiar dacă plecau şi rămînea iar singur, nu mai putea face nimic. Nervozitatea lui creştea. Nu putea să se abţină de la gîndul că ea face dinadins, că uită tot ceea ce discutaseră de atîtea şi-atîtea ori cu privire la momentele-acelea.

Citeşte noaptea, dragă, după ce adorm copiii, a răbufnit Rebeca în după-amiaza aceea, cînd el a coborît la bucătărie, furios că ea îi lăsase singuri pe cei mici exact cînd încercase să se retragă, neputîndu-se abţine, reproşîndu-i că nu-l ajută, că nu-l susţine deloc.

Era însă adevărat că, în ultimul timp, parcă obosiseră brusc amîndoi. Pînă şi Rebeca, de obicei calmă şi optimistă, făcînd aproape totul de una singură (mîncare, cumpărături, curăţenie), fără să se plîngă niciodată, ea care era mult mai puternică şi mai disponibilă decît el, ajunsese să nu-şi mai poată controla comportamentul. Se enerva tot mai des şi răbufnea, ridicînd vocea, răstindu-se la el sau strigînd şi pedepsindu-i pe cei mici. Nu mai avea nici ea răbdare, depăşită parcă de viteza cu care era nevoită să treacă dintr-o zi într-alta, fără pic de răgaz.

Într-un fel, era explicabil. El măcar mai ieşea din cînd în cînd, la un fotbal cu colegii de la Rebreanu sau în Class, seara, bînd cu rockiştii cîte un whisky cu Cola – atît era suficient ca să se mai destindă, să rupă ritmul, să nu i se mai pară totul atît de greu şi de aberant. Rebeca însă, imediat ce se întorcea de la şcoală, se baricada în casă. Nici nu se gîndea să iasă singură. După ce termina de gătit, de dat cu aspiratorul, de întins rufele, de călcat şi de pregătit hainele celor mici pentru a doua zi, prefera să stea în camera mică, să se uite împreună cu Maria şi Luca la televizor, să le citească poveşti sau să picteze cu ei în sufragerie. Uneori, cînd o vedea înroşindu-se brusc şi răbufnind, uimindu-i pînă şi pe copii cu reacţiile acelea neaşteptate şi total nepotrivite felului ei de a fi, încerca s-o convingă să schimbe ceva, să nu mai facă aceleaşi şi aceleaşi lucruri mereu. Fie şi pentru o oră, două pe zi. Găseşte ceva de făcut numai pentru tine, altfel o iei razna, i-a tot spus, fără nici un rezultat.

Fusese întotdeauna o fire retrasă, nesociabilă, dar de cînd dispăruse Daria devenise parcă şi mai nesociabilă, şi mai puţin dispusă să aibă de-a face cu ceilalţi. Contactele ei se reduceau strict la relaţiile formale cu colegii sau cu vecinii de bloc. Pînă şi cînd ajungeau la medicul de familie cu unul dintre copii şi era pusă în situaţia de a explica simptomele parcă i se oprea vocea în gît.

Nu avea pe nimeni, nici o prietenă, nici măcar o colegă cu care să se simtă cît de cît mai în largul ei, cu care să-şi dorească să se vadă, să aibă şi ea cu cine să iasă şi să stea de vorbă la o cafea.

Împreună nu mai puteau ieşi, pentru că cineva trebuia să rămînă mereu cu copiii, iar rarele lor ieşiri cu cei mici la vreo terasă, să bea un suc sau să mănînce o pizza, erau agitate, obositoare, tensionate (nu mai urla, nu te urca cu picioarele pe scaun, nu alerga printre mese, ai grijă să nu răstorni sucul, gata cu certurile, nu plecaţi singuri, aşteptaţi să terminăm şi noi), ajungînd aproape de fiecare dată să se certe între ei, pe ascuns şi aproape în şoaptă, aruncîndu-şi unul altuia vorbe grele printre vorbele scurte adresate copiilor, plasîndu-şi lovituri sub centură ori de cîte ori cei mici alergau şi o luau puţin înaintea lor, ajungînd acasă obosiţi şi descumpăniţi, iritaţi de orice gest al celuilalt, abia aşteptînd să se termine ziua, să se bage la somn şi să scape, el lîngă Maria, în camera mică, ea în dormitor cu Luca, somn greu şi negru şi deprimant.

Într-adevăr, în ultimul timp nu prea mai găseau resursele necesare ritmului pe care, în definitiv, chiar dacă involuntar, chiar ei îl stabiliseră. Aproape tot programul lor era făcut în funcţie de cei doi copii, iar efortul de-a fi mereu pe fază, de a binedispune şi de a fi oricînd disponibil le cam storsese forţele, îndepărtîndu-i treptat de ceilalţi, îngreunînd şi mai mult singurătatea în care se retrăseseră. Nu îi vizita niciodată nimeni, nu aveau pe cine să viziteze. Erau singuri şi tot mai obosiţi, izolaţi într-un oraş pe care nu-l mai suportau.

Îi iubeau pe copii, ca orice părinţi normali, şi-ar fi făcut orice pentru binele lor, însă presiunea constantă care venea dinspre ei lua tot mai des locul relaxării şi-al bucuriei. Ştiau asta, vorbiseră despre asta şi, deşi de fiecare dată li se părea că au găsit soluţia, continuau să se încăpăţîneze şi să uite, nereuşind să facă nici o schimbare în ritmul acela greoi şi apăsător, aşteptînd ceea ce aşteptau şi cu cîţiva ani în urmă – să treacă timpul, să fie şi copiii mai independenţi, să nu mai fie nevoiţi să stea mereu după fundul lor.

Abia aştept să crească ăştia mici, să încep şi eu să am o relaţie cu nevastă-mea, zicea el uneori la şcoală, zîmbind, printre colegele din cabinetul de română, unde mergea aproape în fiecare pauză la cafea. Părinţii, ca soldaţii şi poeţii, nu au viaţă personală, continua, făcîndu-le pe profesoare să chicotească. Atunci cînd copiii o să crească şi-o să plece fiecare în treaba lui, o să vă pară rău după momentele de-acum, ziceau ele. Important e că sînteţi sănătoşi, restul se aranjează de la sine.

De multe ori s-au gîndit că ar fi extraordinar dacă bunicii ar locui mai aproape, să aibă cu cine-i lăsa pe pitici măcar din cînd în cînd. Dar părinţii Rebecăi muriseră (pe mama ei el nici n-a cunoscut-o, taică-său fusese foarte bolnav mult timp, s-a dus, săracul, chiar după ce ei doi s-au căsătorit – şi Rebeca n-a mai suportat să treacă pe la casa aceea pustie, aşa că a vîndut-o neaşteptat de repede şi de uşor, folosind banii ca să cumpere apartamentul de pe Grigore Bălan), iar părinţii lui aveau serviciu şi gospodărie, nu prea reuşeau să-şi facă timp şi pentru cei mici.

Doar rar, foarte rar, după ce luni la rînd nu mai reuşeau nici ei să ajungă la Anieş, apărea mama lui şi-i lua pe copii pentru cîte-un weekend, iar asta-i scotea automat din ritmul acela plictisitor, care-i obosea cumplit.

Cînd rămîneau singuri, lucrurile se schimbau radical. Pentru două-trei zile tensiunea dispărea. Reapărea bucuria şi se instaura calmul, plăcerea de a sta de vorbă, de a dormi gol lîngă celălalt. Nu mai erau atît de înverşunaţi şi de crispaţi, scăpînd o vreme de liniile orizontale, cum le zicea Edi, pe vremuri, ridurilor de pe frunte. Nici nu se mai grăbeau ca apucaţii dintr-o cameră într-alta, de la o treabă la alta, nici nu dispăreau pe rînd, tot la cinci minute, în bucătărie, la tutun. Ieşeau împreună, se plimbau pînă noaptea tîrziu prin oraş, întîrziau la un pahar de vin în Class, întorcîndu-se îmbrăţişaţi acasă, rîzînd şi făcînd dragoste de cîteva ori pe noapte, liniştiţi. Şi în momentele acelea, discutînd, păreau că înţeleg exact ce au de făcut pentru ca toate zilele să fie precum cele din urmă – în primul rînd, să nu mai fie atît de prăpăstioşi, atît de cicălitori, să încerce să fie calmi şi liniştiţi (şi-atunci şi copiii vor fi la fel), să se bucure cît mai mult, toţi patru, de momentele petrecute împreună. Şi el îi povestea cîtă nevoie are de orele acelea libere, în care să stea singur, să-şi reîncarce bateriile, o manieră perfectă de a se linişti, de a putea mai apoi să revină şi să fie cu adevărat disponibil pentru ei – şi ea îi dădea dreptate şi-l încuraja să facă asta, lăsîndu-se încă înainte de amiază îmbrăţişată, susţinîndu-l, acceptînd săruturile lui chiar şi în timp ce se plimbau prin oraş, fiind absolut de acord.

De aceea era şi furios, şi puţin descumpănit văzîndu-i ulterior reacţiile. Dar mai ales nu putea scăpa deloc de senzaţia aceea nouă, tot mai puternică şi mai neplăcută, că Rebeca, disciplinată şi ordonată ca întotdeauna, căuta şi provoca tot mai des momentele de tensiune dintre ei. Mai nou, era suficient ca el să-i spună ceva pe un tot mai ridicat pentru ca ea să nu-i mai vorbească zile în şir, să-l ignore sau să-l atace direct şi nonşalant, fără să mai stea la poveşti. Devenea mai apoi calmă şi relaxată, binedispusă, ca şi cum faptul că erau certaţi, că nu mai trebuiau să fie disponibili unul pentru celălalt îi făcea bine, o energiza, fiind exact lucrul de care avea nevoie pentru a se întoarce liniştită la treburile ei.

De aia nu-i arătase încă semnul Dariei.

Aştepta ca lucrurile să se aşeze, să se liniştească – doar pentru asta se retrăseseră în vacanţă acolo, la Anieş. Spera ca la un moment dat tensiunea dintre ei să scadă, să se poată privi iar unul pe altul în ochi, să-şi poată vorbi omeneşte.

Crăciunul trecuse foarte repede, parcă nici n-ar fi fost. Bucuria vacanţei se domolise deja, ora de somn revenise la zece şi-un pic. Spiritul sărbătorilor se mai simţea doar seara şi doar pentru cîteva minute, cînd se aprindeau instalaţiile cu beculeţe din balcoanele vecinilor. Dacă ieşea după lemne, putea auzi încă muzica lor slăbită, lungindu-se greoi de-a lungul uliţei, de la o poartă la alta.

Revelion 2014, aşadar.

Maxim două prăjituri noi, un cozonac, sarmale şi aspic, poate şi puţină salată boeuf. Mai multe-i păcat să facem, a zis soţia lui, vor rămîne iar neatinse.

Era seară, copiii erau în camera de jos, cu bunicii, Rebeca tocmai ieşise de la duş cu prosopul făcut turban în jurul capului, în halat, şi se lipise cu spatele de soba de teracotă, întinzîndu-şi crema hidratantă pe faţă. El stătea în fotoliu, uitîndu-se la televizor. Părea o seară liniştită şi tihnită, cum de mult nu mai avuseseră. N-a aşteptat prea mult. S-a ridicat brusc, a scos cartea din geantă şi i-a întins-o. Avea emoţii. Era extrem de curios s-o vadă cum reacţionează. Cu o mînă a luat cartea, cu cealaltă a continuat să-şi maseze fruntea. Ce zici, a întrebat el, o surpriză uriaşă, nu? Ea a deschis-o şi a răsfoit-o puţin, fără să zică nimic. Nu părea deloc, dar absolut deloc impresionată. Se uita prin cartea Dariei ca prin orice altă carte, fără ca expresia feţei să i se modifice cîtuşi de puţin. De cînd o ai? l-a întrebat fără să-l privească.

A ajuns chiar în ziua-n care ne-am pornit încoace, a zis el. Abia aştept s-o citeşti, a mai zis şi s-a oprit, deşi mintea lui a dus fraza pînă la capăt, în tăcere, înghesuind-o însă undeva în colţul cel mai întunecat al capului, ca şi cum ar fi fost ceva extrem de ruşinos. Şi abia aştept să povestim despre ea, asta ar fi vrut să-i spună, dar ea l-a surprins cu indiferenţa ei, chiar dacă poate jucată, lăsînd cartea pe pat, desfăcîndu-şi prosopul, aplecîndu-se, ştergîndu-şi părul cu mişcări scurte şi iuţi. Nu se aşteptase deloc la aşa ceva. A luat furios cartea şi a pus-o înapoi în geantă. Ea nu l-a oprit.

Enervat de gesturile ei, a ieşit la ţigară pe balcon, dar s-a întors după primul fum.

Ce-i cu tine? i-a zis. De ce te comporţi aşa?

Aşa cum?

A fost tot ceea ce i-a răspuns, înainte să coboare şi să le pregătească cina celor mici.

Era hotărît să ascundă cartea, să nu-i ofere posibilitatea de-a se mai uita prin ea. Apoi s-a gîndit s-o verifice, să vadă dacă lipsa ei de interes era disimulată sau reală, aşa că a lăsat cartea pe etajeră, chiar lîngă televizor, la vedere, aranjînd-o însă astfel încît să-şi poată da seama dacă Rebeca umbla la ea – detalii la care, cu siguranţă, n-ar fi fost atentă. Aşezase cartea cu cotorul întors spre uşă, puţin într-o parte, cît să atingă cu unul dintre colţuri marginea televizorului, în diagonală, aranjînd deasupra ei, sub formă de V, un fir de lîniţă galbenă pe care-l găsise pe covor şi strecurînd între paginile 34 şi 35 o monedă de 10 bani. Dacă ea va umbla cît nu va fi el în cameră, sigur va observa.

Hotărîseră să meargă la petrecerea de la VanDamme, cu amicii lor din zonă care, ca-n fiecare an, precizaseră tema din timp, astfel încît lumea să apuce să se gîndească la costumaţie. În anul acela, subiectul era desene animate, aşa că s-au grăbit să închirieze costumele de la Bistriţa, încă înainte de începerea vacanţei. Pentru cel mic au luat un costum de leu, cu coamă, coadă şi lăbuţe – semăna perfect cu Simba. Fetiţa urma să fie Albă-ca-Zăpada, el – piticul Doc (îşi făcuse rost chiar şi de felinar, pe lîngă barba, căciula şi tîrnăcopul de plastic din dotarea costumului), iar soţia lui îşi găsise o rochie neagră, cu guler înalt, şi hotărîse că va fi regina mamă. Aproape toţi ceilalţi amici, cu care făceau deja pentru al patrulea an revelionul, aveau copii, aşa că, măcar în prima parte a serii, vor avea petrecere pentru cei mici – cheful copiilor, să se bucure şi ei de trecerea în noul an.

Zăpada scăzuse serios în ultimele zile.

Verifica şi de cîte şase-şapte ori pe zi: cartea Dariei rămăsese neatinsă.

În ultima zi a anului, dimineaţa, după ce au mîncat şi au ieşit la joacă în zăpada din curte, în lumina care abia depăşise gardul, copiii au găsit una dintre pisici îngheţată, cu ochii deschişi. Au început să strige, rostogolind-o de cîteva ori cu piciorul, aşezînd fularul peste ea pînă să ajungă el şi s-o ridice în lopată, căutîndu-i un loc. Pămîntul era încă prea îngheţat pentru o groapă, însă pînă la el era suficient loc în zăpadă. I-au pus cruce la cap, un băţ.

Pisicile ajung tot în cer, ca oamenii?

Tot în cer.

Cealaltă pisică s-a lăsat mîngîiată îndelung de copiii care-i cereau insistent bunicii s-o primească în casă, să nu cumva să îngheţe şi ea. Maria venise cu ideea să-i facă un culcuş în camera lor, în lădiţa din spatele sobei de teracotă, unde ţineau lemnele. Bunica nici nu voia s-audă aşa ceva – doar nu ne-om umple cu toţii de purici. El n-a zis nimic, dar cînd Maria şi Luca au început să plîngă s-a răstit la ei, împingîndu-i cu forţa în hol, trimiţîndu-i sus aşa, supăraţi şi nemulţumiţi.

Pînă s-a înserat au mai făcut fiecare una, alta – soţia lui şi maică-sa în bucătărie, gătind, el încercînd să se ţină aproape de ea, să-i vorbească printre nenumăratele vorbe pe care le cereau cei mici, sperînd că va detensiona cît de cît atmosfera aceea neagră şi densă din spatele căreia însă ea nu părea să vrea să facă nici un pas. De cîteva ori, rămaşi doar ei singuri acolo, în bucătărie sau în cămară, căutînd oalele potrivite pentru sarmale şi aspic, el a încercat să se apropie. N-a reuşit însă decît s-o întrebe Ce-i? De ce eşti aşa? Nici măcar nu s-a sinchisit să-l privească, găsind mereu cîte ceva de făcut, zicîndu-i doar o dată, aplecată deasupra ligheanului cu aluat pentru cozonaci, cînd el i-a prins mîna plină de făină şi a scuturat-o, în joacă, în mîna lui, hai, zău, lasă-mă, nu vezi cîtă treabă am? Se simţea umilit şi asta îl bloca. Nu reuşea deloc să-i facă faţă.

Apoi, cît ea a pregătit şniţele şi chiftele, el a trebuit să urce cu piticii în camera lor, să nu stea în mirosul ăla îmbîcsit de prăjeli. Au dansat toţi trei pe muzica de la Kiss TV, apoi au desenat şi au inventat bancuri pe care cel mic nu le pricepea nicicum şi se tot enerva, lovind furios cu piciorul în podea.

La un moment dat a apărut ea, cu chifteluţe proaspete şi ketchup dulce. O clipă s-a gîndit s-o surprindă, să-i citească pur şi simplu din cartea Dariei, s-o vadă cum reacţionează. Copiii i-au luat-o însă înainte, rugînd-o să inventeze un joc distractiv şi ea le-a propus fazan, apoi şeptic, dar după o singură încercare, amîndouă li s-au părut plictisitoare. Pînă la urmă, după ce-au mîncat, s-au aşezat toţi patru la măsuţa joasă de lemn, scriindu-şi dorinţele pentru anul ce vine. Hîrtiile le-a pus ea în geantă, să nu se piardă.

Era prima oară cînd el a numărat: în anul care era gata să treacă făcuseră dragoste de exact zece ori.

Copiilor le-au făcut baie deodată, abia apoi, pe rînd, s-au spălat şi ei.

Cînd să se îmbrace, pe la 8, cel mic a început din senin să urle. Abia după ce s-a mai calmat puţin au înţeles de ce: nu voia să plece la nici o petrecere pentru că la petreceri muzica sună prea tare. Plîngea în hohote, strigînd că nu mai poate de obosit, că nu vrea să plece nicăieri, că vrea să rămînă acasă. El l-a luat în braţe şi a încercat să-i spună cît de frumos va fi, că vor fi mulţi copii, că o să vorbească cu nenea de la muzică şi-o s-o dea cît de încet vrea el. Băieţelul urla în continuare, dînd din mîini şi din picioare şi refuzînd pur şi simplu să deschidă ochii şi să-l privească, aşa că el, furios, după mai multe încercări nereuşite de a-l calma, l-a trîntit pur şi simplu pe pat. Acasă să stai! Băieţelul se acoperise cu plapuma şi hohotea. Nu l-a putut calma nici soţia lui, nici bunică-sa, care apăruse sus şi insista să-l lase cu ea, să plece doar ei trei, să se distreze.

Doar n-o să rataţi revelionul din cauză că ăsta micu-i atît de răsfăţat.

Ai stat toată ziua în bucătărie pentru trei amărîte de prăjituri, în loc să vii să-l culci la prînz, să ai grijă să doarmă! Doar ştiai că altfel nu rezistă, că pică frînt.

De ce nu l-ai culcat tu, a ridicat şi ea vocea, doar aici ai fost, cu el.

Ce tîmpenie! Cît de nesimţită poţi să fii ca să spui asta!? Doar ştii că nu doarme cu mine, ştii prea bine, de ce te faci că nu-nţelegi?

Fetiţa, îmbrăcată deja în Albă-ca-Zăpada, începuse şi ea să plîngă uşor.

Bunica a ieşit val-vîrtej din cameră, nu voia să se bage-ntre ei.

Ia-o pe Maria şi mergeţi voi, eu rămîn acasă cu Luca.

Maria, du-te tu cu tata, te rog. Du-te şi distrează-te, tu eşti fetiţă mare şi înţelegi. Va fi frumos, o să vezi.

Fata plîngea fără să spună nimic.

Te aştept jos, i-a zis el, smulgînd cartea de lîngă televizor, punînd-o în geantă, ieşind şi trîntind uşa. S-a îmbrăcat, şi-a pus barba albă şi căciula de doc, a luat tîrnăcopul de plastic şi lampa, apoi s-a dus afară, aşteptînd-o pe fetiţă pe trepte, spunînd primim, primim copiilor care, doi cîte doi, apăreau cu pluguşorul, făcîndu-le semn să se ducă la uşa de la bucătărie, acolo unde taică-său aştepta cu banii pregătiţi.

După ce a fumat cîteva ţigări s-a dus iar sus, dar fetiţa era deja dezbrăcată, tocmai îşi lua pijamalele. Nu mai plîngea, dar nici nu voia să meargă fără maică-sa, şi după ce a insistat de cîteva ori fără succes, el, furios din cale-afară, s-a pornit de unul singur înspre VanDamme, bodogănind, nevenindu-i să creadă că seara aceea care se anunţase minunată fusese stricată definitiv. A luat-o pe calea ferată, dar n-a ajuns nici măcar pînă la magazinul de lîngă gară cînd şi-a dat seama că era absolut aiurea ce făcea. Era penibil să meargă doar el, toţi l-ar fi înnebunit cu întrebările, soţiile celorlalţi ar fi făcut o echipă care să vină aici, să-i convingă şi pe ea, şi pe copii – se simţea brusc prea obosit pentru toate astea, aşa că s-a întors şi a intrat în bucătărie. Părinţii lui se pregăteau să meargă la biserică. Dacă voi nu vreţi să mergeţi la petrecere, a zis maică-sa, atunci mergem noi la slujba de Anul Nou.

A intrat de cîteva ori în camera de sus, dar n-a vorbit nimeni cu el. Rebeca stătea în fotoliu şi-şi făcea unghiile, pe copii îi lăsase să se uite pe Minimax, la Eu şi Mia. Ieşea din cînd în cînd şi fuma pe balcon, ronţăia cîte ceva de pe platoul din hol, intra iar – aceeaşi linişte. A coborît la bucătărie, şi-a desfăcut o bere pe care de fapt n-avea nici un chef s-o bea. A scos din geantă cartea Dariei şi a început să citească.

Cînd te vei fi odihnit, va fi venit şi seara.

Îndoaie picioarele, înveleşte cu rochia tălpile reci.

Apoi ridică-te şi dezmorţeşte-ţi oasele.

A verificat de fiecare dată, dar n-a găsit nici cel mai mic indiciu legat de locul în care fusese publicată. Nu era precizată nici o editură, n-avea ISBN, nimic, nici un fel de date tehnice – doar numele Dariei, titlul şi poemele. Era tot mai convins că acela era singurul exemplar al cărţii şi că Daria îl tipărise doar pentru ei.

Dispăruse imediat după moartea Miei, tocmai cînd boala îi recidivase, iar ea părea să renunţe definitiv la luptă. Ultimul semn pe care-l trimisese fusese un mesaj scurt pe telefonul Rebecăi (m-am casatorit cu printzul de la stanford. totul o sa fie bine. pace). Oricît au încercat mai apoi să dea de urma ei, n-au reuşit. Dispăruse, lăsîndu-i singuri.

Brusc, uşa bucătăriei s-a deschis şi a apărut Rebeca. A luat două căni din dulăpiorul de deasupra chiuvetei şi a făcut cale-ntoarsă, fără nici o vorbă. Norocul lui că nu l-a privit – a apucat să strecoare cartea înapoi în geantă. Inima îi bătea nebuneşte în gît.

Nu era nici 11 cînd au stins lumina. Rebeca aţipise lîngă copii. El a intrat tiptil, a stat o vreme nemişcat în întuneric, apoi a ieşit, înjurînd printre dinţi cînd a auzit uşa scîrţîind.

Nu i-au trezit artificiile.

A intrat din nou în cameră şi i-a învelit mai bine pe cei mici, sărutîndu-i pe frunte.

La mulţi ani, dragii mei.

Coapsele ei, pe jumătate ieşite din cămaşa de noapte, se lăţeau pe cearşaf. Singura ei bunăvoinţă erotică, şi-a spus zîmbind.

A privit-o cîteva clipe, apoi a ieşit în întuneric.

Pe uliţă, vecinii care nu plecaseră nici la slujba de la biserică, nici să petreacă la unul din cele şase sau şapte baruri din sat erau deja strînşi la poarta de peste drum, admirînd focurile de artificii care păreau că nu se mai termină, răsunînd din toate părţile. După ce s-au domolit şi cele de la primărie, s-au îmbrăţişat. Sănătate, un an bun, numai fericire şi bucurii.

Cineva adusese şampanie. O agitase suficient, dopul pocnise, ceilalţi au aplaudat. Au băut rînd pe rînd, din sticlă, binedispuşi. Cînd s-au retras, au făcut-o rîzînd.

El a intrat în curte, a mai fumat o ţigară, apoi a aruncat pisica în containerul de gunoi din faţa porţii, aranjînd zăpada la loc şi îndreptînd băţul, să nu se vadă că a umblat, să nu cumva să întrebe copiii şi să se supere.

S-a strecurat înapoi, la căldură şi somn. Şi-a pregătit fotoliul la lumina care venea de-afară, de la singurul bec de pe uliţă, şi s-a întins ostenit. În întuneric, ca întotdeauna, respiraţiile copiilor îl calmau. În celălalt pat, ea s-a mişcat cît să se-aşeze cu fundul în sus, dezvelind şi mai multă piele, scărpinîndu-şi scurt un picior.

Unul dintre copii a rîs prin somn.

El a zîmbit şi a continuat să-i privească în penumbră fesele înguste. Oare unde citise că, dacă eşti îndrăgostit nebuneşte de o femeie, nu-ţi vine să te masturbezi cu gîndul la ea? Undeva citise chestia asta, recent, nu-şi aducea aminte unde, reţinea doar că-l enervase la culme o aşa tîmpenie, i se părea total ilogic.

O mînă şi-a aşezat-o sub cap, iar cu cealaltă a început să se atingă cît mai uşor, să nu se audă.

La mulţi ani, s-a gîndit mărind ritmul încheieturii, happy new year!

În 2014, plăcerea venea tot de la ea şi tot fără ca ea să ştie.