© 2013 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3878-9

ISBN PDF: 978-973-46-3879-6

ISBN print: 978-973-46-3530-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Maurycy Gottlieb (1856-1879), Evrei rugându-se în sinagogă de Yom Kippur (1878, detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MOSHE IDEL (n. 1947, Târgu-Neamţ), profesor de gândire iudaică la Universitatea Ebraică din Ierusalim şi cercetător la Institutul Shalom Hartman, este doctor în filosofie cu specializarea Cabala. În 1999 a primit prestigiosul „Israel Prize” pentru excelenţă în domeniul gândirii iudaice. Numeroasele lucrări publicate includ titluri de referinţă precum: The Mystical Experience in Abraham Abulafia (1987), Kabbalah: New Perspectives (1988), Hasidism: Between Ecstasy and Magic (1995), Messianic Mystics (1998), Absorbing Perfections: Kabbalah and Interpretation (2002), Kabbalah and Eros (2005). La Editura Polirom au apărut: Perfecţiuni care absorb. Cabala şi interpretare (2004), Ceea ce ne uneşte. Istorii, biografii, idei (Sorin Antohi în dialog cu Moshe Idel, 2006), Ascensiuni la cer în mistica evreiască. Stâlpi, linii, scări (2008) şi Fiul lui Dumnezeu şi mistica evreiască (2010).

„Saturn este prima şi ultima poartă, în care toate vor deveni una.”

Biblioteca Apostolică Vaticană,
Ms. 194, f. 67a

Preambul

În 1924, la sfârşitul unei vizite făcute împreună cu soţia în Ţara Sfântă, faimosul bancher american de origine germană Felix Warburg a hotărât să facă o donaţie consistentă care a fost determinantă pentru fondarea Institutului de Studii Ebraice şi, indirect, a Universităţii Ebraice din Ierusalim¹. Bursele de studiu Warburg au constituit o sursă importantă de finanţare a cercetărilor făcute de doctoranzii în ebraistică ai Universităţii Ebraice. Şi eu am beneficiat în mare măsură de ele, îndeosebi între anii 1972 şi 1976. Mulţumită lor am găsit timpul necesar examinării a sute de manuscrise evreieşti referitoare la cele mai variate subiecte.

Materialele adunate de mine în cursul acelei cercetări au fost publicate în diverse studii la sfârşitul anilor 1970. De cele mai multe ori era vorba despre pasaje inedite, extrase în mare parte din operele unui cabalist italian de la sfârşitul secolului al XV-lea, Yohanan Alemanno². Într-o anumită măsură, interpretarea pe care am dat-o acestor scrieri despre Cabala şi magie se situa în paradigma şcolii de cercetare a lui Aby Warburg, în variantele ei engleză şi germană, şi mai ales a celebrei monografii alcătuite de Raymond Klibansky, Erwin Panofsky şi Friedrich Saxl, intitulată Saturn and Melancholy (Saturn şi melancolia). Nu este o întâmplare faptul că primul meu studiu în limba engleză a fost publicat de Journal of the Courtauld and Warburg Institutes³.

Numeroasele discuţii purtate cu unii colegi de la Universitatea din Ierusalim acum dispăruţi – Shlomo Pines, Chaim Wirszubski şi Moshe Barasch –, întâlnirile cu Daniel P. Walker (1982-1983) şi două scrisori pe care le-am primit în 1981 de la Dame Frances A. Yates cu câteva luni înainte de moartea ei – scrisori în care cercetătoarea discuta pe marginea unor articole scrise de mine referitor la Cabala italiană în perioada Renaşterii – m-au convins să continuu cercetarea pe aceeaşi linie, dar lărgindu-i orizontul astfel încât să cuprindă interpretarea fenomenelor generate de hasidism în Europa Orientală în secolul al XVIII-lea⁴.

Pe lângă studiile realizate de Walker şi Yates la Warburg Institute, mi-au servit drept inspiraţie şi cele scrise de Eugenio Garin şi Paola Zambelli în Italia, care îşi propun tot reevaluarea rolului magiei în Renaştere.

Aşadar se cuvine să îmi exprim recunoştinţa faţă de Warburg Institute, în special faţă de directorul său, J.B. Trap, care m-a găzduit cu generozitate pe timpul şederilor mele londoneze de la sfârşitul anilor 1980 şi în primii ani ai deceniului următor; mulţumiri speciale se îndreaptă şi spre Brian Copenhaver, pentru strălucitele schimburi de idei pe care le-am avut de-a lungul anilor.

Primele două capitole ale volumului de faţă au fost redactate pentru ocazii diferite, deşi tema lor centrală este una singură: caracteristicile atribuite planetei Saturn în izvoarele iudaice şi diversele sale asocieri cu poporul evreu.

Primul capitol a avut ca punct de pornire o conferinţă pe care am susţinut-o în 1998 în cadrul unui congres organizat de Einstein Forum din Berlin pe tema imaginii magului şi a apărut în limba germană în volumul conţinând lucrările respectivei întâlniri⁵. Prezint aici o versiune îmbogăţită substanţial, pentru a cărei redactare mi-au fost de ajutor câteva discuţii purtate la începutul anului 1998 (la Universitatea California din Los Angeles) cu cercetătorul Carlo Ginzburg, căruia îi aduc mulţumiri călduroase.

Al doilea capitol a fost scris în toamna anului 1994, pe când eram Stewart Professor la Department of Religious Studies, în cadrul Princeton University. Sunt foarte recunoscător pentru invitaţia primită din partea universităţii americane, care mi-a permis, de asemenea, finalizarea unui studiu despre mesianismul iudaic, publicat în 1998⁶. În prima lui versiune ebraică, textul a fost utilizat într-o prelegere pe care am susţinut-o la Academia Israeliană de Ştiinţe şi Litere (Ierusalim, martie 1995); într-o variantă engleză reelaborată, a fost prezentat apoi în cadrul unui congres despre mesianism, organizat în acelaşi an la Princeton University şi publicat în volumul conţinând lucrările prezentate în cadrul manifestării⁷.

Al treilea capitol, „Observaţiile finale” şi „Addenda” au fost scrise special pentru acest studiu.

În comparaţie cu formularea lor originală, cele două capitole principale ale lucrării prezintă adaosuri substanţiale atât în privinţa materialelor analizate, cât şi a perspectivelor metodologice adoptate. Am eliminat unele repetiţii, am corectat unele erori şi am adus la zi şi reelaborat conţinuturile. Am găsit timpul necesar completării volumului graţie afilierii mele în anii din urmă la Kogod Institute for Judaic Advanced Studies, în cadrul Shalom Hartman Institute din Ierusalim: le port recunoştinţă directorilor David şi Donniel Hartman pentru că mi-au oferit această oportunitate.

Primele două capitole demonstrează cât de semnificativă a fost îmbogăţirea gândirii evreieşti ca urmare a adoptării a ceea ce eu numesc un nou tip de ordine, anume ordinea astrală; adoptare care a avut repercusiuni profunde asupra percepţiei de sine a evreilor şi asupra imaginii lor exterioare. Aceste contribuţii se situează pe linia metodologică fundamentală urmată de Aby Warburg şi de şcoala sa, care îşi propune recuperarea unor elemente din păgânismul antic, mai cu seamă din astrologie. În cazul meu totuşi, aceste elemente au fost căutate în sursele evreieşti, care uneori le-au criticat, iar alteori le-au înglobat în noi perspective şi interpretări ale naturii iudaismului.

Urmând distincţia formulată de cercetătorii şcolii lui Warburg, care au subliniat dualismul implicit în imaginea lui Saturn, am hotărât să axez primul capitol pe tratarea aspectelor negative ale zeului-planetă – „structura conceptuală” (ca să utilizez o noţiune a lui Panofsky) negativă –, pentru ca în al doilea capitol să abordez analiza structurii lui conceptuale pozitive. Într-adevăr, unii autori l-au considerat pe Saturn astrul tutelar al evreilor, în ciuda atributelor sale sinistre, printre care se numără şi asocierea lui cu vrăjitoria. Într-o oarecare măsură, această caracterizare oglindea temerile şi încercările lor de a prezerva o ordine statornicită, în timp ce pentru alţii planeta era pusă în relaţie cu o structură conceptuală pozitivă, legată de speranţă şi răscumpărare.

De la momentul primei publicări a celor două eseuri, cercetarea acelor aspecte ale gândirii evreieşti legate de Saturn şi mesianism în literatura iudaică ajunsă până la noi a străbătut o cale lungă, mai ales datorită studiilor realizate de Dov Schwartz şi Shlomo Sela despre Abraham ibn ‘Ezra şi comentatorii lui; de Reimund Leicht despre astrologia ebraică; de Yuval Harari despre vrăjitoria antică la evrei; de Haviva Pedaya despre Şabat şi Saturn, mai ales în cheie cabalistică; de Avraham Elqayam şi Yehuda Liebes despre şabatianism; şi de Bat-Zion Eraqi Klorman despre mesianismul yemenit. Am adus la zi referinţele bibliografice, incluzând şi idei derivate din studiile mai recente sau, oricum, menţionându-le existenţa.

Aş dori să subliniez câteva aspecte privitoare la terminologia folosită în paginile care urmează: prin cuvântul „saturnin” mă refer la calităţile celui care se consideră influenţat de Saturn, în timp ce „saturniene” sunt calităţile atribuite planetei şi divinităţii asociate cu ea. Prin termenul „Saturn” mă refer la planetă, uneori şi la divinitatea latină, niciodată la numele propriu al cuiva, pe când „Şabatai” poate fi folosit cu referire atât la planetă, cât şi la o persoană. Pentru a evita confuzia, de fiecare dată când contextul este ambiguu, am adăugat termenul „Saturn” la numele „Şabatai” referitor la planetă (în izvoarele evreieşti şi în interpretările pe care le dau eu conţinutului acestora).

Capitolul 1

Saturn, Şabat, vrăjitoria
şi evreii

Introducere

Iudaismul a fost definit în multe feluri: ca popor ales, popor care respectă poruncile lui Dumnezeu (halakocentric), popor al cărţii (o interpretare în esenţă musulmană); evreii au fost prezentaţi drept campioni ai monoteismului sau, conform altor puncte de vedere, ai monoteismului etic în lume, ori ca fii ai lui Dumnezeu şi aşa mai departe. Fiecare dintre aceste descrieri scoate în evidenţă aspecte diferite. În Evul Mediu, când a avut loc întâlnirea mai substanţială dintre elitele iudaice şi noile forme de cunoaştere, s-au formulat definiţii noi, chiar dacă ele au avut mai puţină influenţă asupra evreilor în ansamblul lor şi asupra percepţiei altora despre iudaism. Se considera că evreii aveau o înclinaţie spre gândirea filosofică şi credeau într-un Dumnezeu transcendent, a cărui natură era înţeleasă deseori în termeni intelectuali, ca în cazul lui Maimonide şi al şcolii sale, ori că îşi mărturiseau credinţa în numele divin, ca în Cabala lui Abraham Abulafia. Căutarea continuă a identităţii era legată de profundele schimbări petrecute de-a lungul veacurilor în gândirea şi în societatea evreieşti, transformări datorate frecvent interacţiunii cu o varietate de medii culturale şi religioase. Faptul că evreii erau o minoritate nu a făcut decât să exacerbeze această căutare. În încercarea de a intra în sintonie cu valorile culturale ale majorităţii sau, în alte cazuri, cu valorile universale, elitele evreieşti au adoptat uneori forme noi de gândire, concordante cu orânduirea realităţii la modă în epoca şi în locurile unde trăiau, o orânduire ce depindea de sisteme superioare a căror înrâurire asupra evenimentelor inferioare era hotărâtoare. Sistemele lor puteau fi filosofice, caz în care adoptau o ontologie a intelectelor astrologice sau cosmice (presupunând influenţa dominantă a corpurilor astrale şi a conjuncţiilor lor) sau teozofice (asumând ipoteza existenţei unor puteri divine – sefirot – ori a unor configuraţii – partzufim – care ar inspira evenimentele pământeşti).

În capitolele următoare vom analiza, pe baza mai multor texte evreieşti, două forme de conştiinţă de sine relativ neglijate de cercetători, ambele legate de anumite calităţi atribuite planetei Saturn. Aceste noi forme identitare, deşi se inspirau din izvoare astrologice, nu s-au manifestat doar în modesta literatură astrologică evreiască, ci şi-au găsit expresia în multe opere de comentare a Torei, în supracomentarii, în tratate cabalistice, chiar şi într-un gen de literatură filosofică ce combina în diverse măsuri astrologia, filosofia şi Cabala.

Autorii de care ne vom ocupa au pus în lumină elemente neglijate sau refuzate în Antichitate şi în Evul Mediu timpuriu, elemente ce ţin de raportul dintre evrei, ziua Şabatului şi planeta Saturn şi care îi puneau pe evrei şi anumite aspecte ale religiei lor într-o lumină întru câtva negativă, în ciuda devotamentului indubitabil al autorilor faţă de iudaism. La rândul ei, această „saturnizare” a iudaismului a generat perspective inedite şi evoluţii conceptuale noi, însă a avut consecinţe istorice grave.

Conexiunea imaginară între planeta Saturn, a şaptea dintre planetele cunoscute la vremea respectivă – în ebraică Şabatai –, şi evrei, care celebrau Şabatul, a şaptea zi a săptămânii iudaice, este o teologumena destul de veche, iar puţinele „mărturii” pe care le avem la dispoziţie au beneficiat deja de atenţia cuvenită din partea cercetătorilor. Această legătură, atestată încă din Istoriile lui Tacit şi reluată în Antichitatea târzie, constituie izvorul dezbaterilor astrologice medievale. Găsim un exemplu al ei în răspunsul dat de Augustin maniheistului Faustus, care probabil lega respectarea Şabatului de planeta Saturn:

Nu ne sperie ofensa pe care ai adus-o odihnei din ziua de sâmbătă, pe care o numeşti „lanţurile lui Saturn”. E lipsită de noimă şi nepotrivită şi nu ţi-ar fi venit în minte să o rosteşti dacă voi nu v-aţi fi închinat la soare în ziua numită „a Soarelui”. În schimb, după cum noi numim această zi „a Domnului” şi în ea aducem cinstire nu soarelui, ci învierii Domnului, la fel şi părinţii au respectat odihna sâmbetei nu fiindcă îl adorau pe Saturn, ci pentru că era necesar să o respecte astfel, căci era o umbră a lucrurilor viitoare, după cum arată apostolul¹.

Augustin nu este interesat să pledeze în favoarea celebrării Şabatului de către evrei, ci să submineze de facto respectarea lui, deoarece el considera împlinirea poruncilor din trecut o simplă prefigurare a viitoarei celebrări creştine, mai spirituale. Însăşi referirea la legătura dintre Şabat şi Saturn în opera lui Augustin arată că această asociere continua să reprezinte o temă vitală în lumea păgână chiar şi la multă vreme după Tacit, revenind în Evul Mediu sub diferite înfăţişări, după cum vom vedea foarte curând. Voi încerca să demonstrez că unele motive antice, câteodată de origine păgână, au jucat un rol important în momentul în care au fost reconceptualizate şi introduse în contexte diferite de către personalităţi de marcă ale elitei iudaice, mai întâi în Europa şi apoi în alte zone ale lumii iudaice.

Astrologia reprezintă aşadar un canal istoric – de altfel unul care poate fi documentat destul de amănunţit – de transmitere a unor mitologeme greceşti antice în Europa medievală. Deşi străină de modul cum îşi gândeau evreii propria identitate în vechime şi până la începutul epocii medievale, în unele manifestări elitiste ale literaturii iudaice din plin Ev Mediu astrologia a devenit o modalitate interesantă de a explica natura evreilor şi locul lor în ordinea cosmică. Deoarece, potrivit poziţiei rabinice predominante, evreii nu erau guvernaţi de corpuri planetare sau astrale, înaintea epocii medievale găsim asocieri – de cele mai multe ori negative – între evrei şi Saturn doar în sursele neiudaice². Mai târziu, acestor două elemente le-a fost asociat un al treilea, înţeles ca element de conexiune între ele: ziua Şabatului, a şaptea zi, sacră pentru evrei, despre care se considera că era guvernată de planeta Saturn³.

Pe de altă parte, există numeroase dovezi ale presupuselor afinităţi între Saturn şi magie sau vrăjitorie, temă care a atras şi ea atenţia cercetătorilor⁴. Totuşi, aceste două modalităţi de a descrie proprietăţile planetei tăcute derivă din tradiţii diferite şi arareori sunt prezente împreună în acelaşi text. Mai mult, în opinia cercetătorilor, asocierea dintre Saturn şi vrăjitorie a apărut relativ târziu, în secolul al XV-lea⁵.

În acest capitol voi examina relaţiile dintre cele patru elemente menţionate – planeta Saturn, evreii, ziua Şabatului şi magia sau vrăjitoria – aşa cum apar ele în diverse texte evreieşti scrise începând din secolul al XII-lea. În unele cazuri, când cele patru elemente sunt grupate ca o singură unitate, vom găsi menţionată şi ciuma neagră. Aş dori să propun aici o explicaţie a originii legăturii extrem de familiare între Şabat şi vrăjitorie, o asociere care a avut un rol funest în istoria Evului Mediu târziu şi a Renaşterii. Mai exact, aş vrea să sugerez posibilitatea ca un anumit mod de a înţelege planeta Saturn să fi contribuit la crearea unor concepţii foarte răspândite despre ziua guvernată de această planetă, Şabatul, şi despre sabatul vrăjitoarelor. În felul acesta sper că voi atrage atenţia cercetătorilor asupra unui complex de afinităţi – sau o structură conceptuală – căruia în capitolul de faţă îi vom examina dimensiunile negative. Din moment ce aici mă ocup de sinteză mai mult decât de astrologie ca ştiinţă distinctă şi separată, sunt interesat de nebuloasa de teme şi mitologeme care înconjoară concepţia despre Saturn definind-o, însă în acelaşi timp modificând-o continuu.

Un potenţial filon al câtorva dintre faţetele unui concept mult mai complex, mai pestriţ şi mai influent, anume cel al sabatului vrăjitoarelor, apare de-a lungul secolelor în scrierile mai multor autori evrei şi, în prealabil, într-un izvor arab. Înainte de a aborda o analiză mai detaliată, aş dori să clarific faptul că antologia de materiale prezentate aici nu are pretenţia de a furniza un cadru istoric: aşadar nu vom vorbi despre evrei care săvârşeau acte magice în ziua de Şabat invocând puterile planetei Saturn: am dubii serioase în privinţa caracterului istoric al unor asemenea episoade pentru care, din câte ştiu eu, nu există dovezi. Voi căuta, în schimb, convergenţa unor motive esenţialmente disparate, dar care în pasajele pe care le vom analiza apar asociate, dând astfel naştere unei panorame conceptuale mai complexe.

Acestea fiind spuse, nu intenţionez să susţin ceva ce ar fi evident absurd, anume că în Evul Mediu nu ar fi existat magi sau vrăjitori evrei, deşi cu greu li s-ar putea deduce existenţa sau activităţile din faptul că avem un număr mare de texte ce cuprind complexul de afinităţi menţionat mai sus. Doresc să ofer o imagine culturală, deşi fără să exclud eventuala influenţă a acestor fantomatici magi evrei asupra percepţiei despre evrei şi despre magie. Imaginile culturale pot exercita o influenţă la fel de mare ca evenimentele istorice, iar apariţia şi răspândirea unor noi constelaţii de idei poate modela evenimentele istorice chiar şi în moduri dramatice.

Chiar dacă poate părea paradoxal, multe dintre expunerile pe care le vom analiza sunt expresia profundului şi vastului proces de „naturalizare” a iudaismului petrecut în Evul Mediu sub puternica influenţă a filosofiei greceşti în versiunea ei arabă. Opţiunea pentru ordinea astrală, una dintre multele adoptate şi adaptate de elitele iudaice în perioada medievală, echivala cu explicarea unor elemente ale iudaismului în termeni asociaţi cu forme deja bine cunoscute. Nu stă în intenţia mea – aş dori să precizez acest lucru – să repet ori să rezum vasta literatură de specialitate care tratează despre Saturn şi evrei, despre Saturn şi vrăjitorie sau, cu atât mai puţin, despre Saturn şi melancolie, în acele cazuri în care doar două dintre aceste concepte apar corelate: pe mine mă interesează asocierile mai ample, de cele mai multe ori reperabile în texte care nu au fost discutate deloc şi cu siguranţă nu în paralel.

Concepţii despre Saturn în scrierile
lui Abraham ibn ‘Ezra

În secolul al XII-lea, influenţa astrologiei asupra exponenţilor elitei iudaice din Peninsula Iberică a fost deosebit de pronunţată. Din această perspectivă, cel mai important autor a fost Abraham bar Chiyyà din Barcelona, care a compus un tratat influent intitulat Megillat ha-megallè (Sulul Revelatorului), cunoscut autorilor evrei şi creştini. Bar Chiyyà nu era interesat de structura conceptuală negativă a lui Saturn, ci de aspectele mai pozitive legate de această planetă, aspecte de care ne vom ocupa în capitolul 2. Contribuţia sa la studiul nostru stă în faptul că el a introdus teoria faimosului astrolog persan din secolul al IX-lea Abū Ma‘shar al-Balkhī, pe care nu-l preocupau acele aspecte magice ale planetei Saturn care revelau însemnătatea istorică a marii conjuncţii a lui Saturn cu Jupiter şi a implicaţiilor ei religioase. Prin urmare, deşi unii astrologi evrei adoptau elemente de astrologie istorică, în special explicarea evenimentelor istorice pe baza conjuncţiilor astrologice, ei puteau să ignore în acelaşi timp aspectele magice ale aceleiaşi discipline.

Mult mai relevante pentru scopurile noastre sunt influentele scrieri ale lui Abraham ibn ‘Ezra (1089-1164). Îndepărtându-se clar de schemele conceptuale dominante în literatura iudaică a epocii, Ibn ‘Ezra susţinea că prin intermediul astrologiei se puteau explica nu numai istoria – inclusiv istoria sacră –, ci şi alte domenii semnificative de interes în iudaism. Deosebit de însemnate sunt interpretările astrologice date de el unor teme cruciale din istoria biblică, precum şi o nouă explicare a naturii unora dintre porunci. Este vorba despre o cotitură semnificativă care, deşi a fost respinsă de unii filosofi de la sfârşitul secolului al XII-lea şi începutul secolului al XIII-lea, avea să se bucure de multă consideraţie mai cu seamă în secolele al XIV-lea şi al XV-lea. Comentariul la Pentateuh scris de Ibn ‘Ezra a atras atenţia unui număr mare de comentatori⁶.

Principalele teme din iudaism puteau fi descrise conform principiilor astrologice, un exemplu interesant de lectură „inter-corpora”, adică de interpretare a unui corpus de texte, cel biblic, pe baza altuia, cel astrologic, ale cărui concepte fundamentale erau independente de cel dintâi⁷. Acest lucru însemna suprapunerea regulilor rigide ale astrologiei peste abordările mai flexibile şi mai performative ale literaturii biblice şi rabinice şi peste încă şi mai liberele reflecţii teologice. Această evoluţie se datorează pătrunderii unor concepţii astrologice în versiunea lor arabă, dar inspirate din izvoare mult mai vechi (greceşti, elenistice, hinduse) şi din anumite reverberaţii ale astronomiei babiloniene. Ca şi în cazul anumitor forme ale filosofiei iudaice, abordarea de tip astrologic era rodul adoptării de către un segment al elitei evreieşti a unor tendinţe dominante în gândirea şi în literatura arabă, chiar dacă unele dintre cele mai importante consecinţe ale ei s-au manifestat în Europa creştină la multă vreme după declinul influenţei directe a culturii arabe asupra iudaismului.

Adoptarea unei logici foarte diferite de cea îmbrăţişată de literatura rabinică a dus la rezultate oarecum bizare. Trebuie să amintim în primul rând că, în timp ce gândirea rabinică este în esenţă particularistă, astrologia este, prin însăşi natura ei, universalistă. Lucrul este adevărat şi în ce priveşte introducerea de către Maimonide a neoaristotelismului, atât de diferit de propensiunea lui Ibn ‘Ezra spre astrologie şi hermetism. Cei doi filosofi au introdus forme diferite de interpretare naturală a tradiţiei religioase: Maimonide era mai interesat de psihologie, fizică şi metafizică, Ibn ‘Ezra era mai atras de interpretarea astrologică a Bibliei. Pe termen lung, cei doi gânditori au contribuit la apariţia unor tensiuni între anumite elemente din sintezele lor religioase şi învăţăturile iudaismului rabinic, în special atunci când, mai târziu, aluziile lor mai voalate şi mai subtile au fost explicate, elaborate şi uneori chiar distorsionate de către discipolii lor. Aici ne vom ocupa de un detaliu minor, parte a unei mai ample imagini de ansamblu în care elemente astrologice se conjugă cu elemente magice, ambele puternic influenţate de surse arabe: un model acceptat de Ibn ‘Ezra, dar criticat aspru de Maimonide.

Un aspect esenţial al temei examinate, relaţia dintre planeta Saturn şi vrăjitorie, îşi face apariţia deja în unele tratate astrologice greceşti şi arabe care îl anticipează cu câteva secole pe Ibn ‘Ezra. Această legătură este evidentă, de exemplu, în influenta scriere Tetrabiblos⁸ a lui Ptolemeu din Alexandria (cca 90-168) şi este menţionată de Abū Ma‘shar al-Balkhī⁹, chiar dacă pentru scopul nostru prezent formularea dată de discipolul acestuia Al-Qabisi, astrolog arab din secolul al X-lea cunoscut în Occident ca Alcabitius, este mult mai pertinentă. Alcabitius a exploatat relaţia mult mai veche dintre Saturn şi evrei, dar s-ar părea că este primul autor care a adăugat iudaismul pe lista de obiecte, evenimente şi puteri dominate de planetă:

Saturn… guvernează… morţii, magii, demonii, diavolii şi oamenii cu faimă proastă… urechea dreaptă… De religie iudaică, se înveşmântează în negru; dintre zile, ale lui sunt sâmbăta şi noaptea de miercuri… terebintul şi tot ce este negru, caprele şi viţeii, păsările de apă, şerpii negri şi munţii negri¹⁰.

Aici găsim reunite, în ceea ce am definit drept structură conceptuală negativă, cele patru elemente analizate: planeta Saturn, evreii, Şabatul şi magia. Pentru prima oară într-un tratat astrologic, vechea temă a legăturii dintre evrei, Şabat şi Saturn este dezvoltată prin adăugarea temei vrăjitoriei şi magiei. Chiar dacă evreii, Şabatul şi vrăjitoria erau corelate fiecare în parte cu Saturn, se considera, fără îndoială, şi că aceste elemente erau unite printr-o relaţie puternică.

În învăţăturile despre Saturn ale lui Ali bin Rijal (cunoscut ca Abenragel), astrolog arab din secolul al XI-lea, citim: „conjuncţia lui Mercur cu Saturn vesteşte dinainte că [acei] oameni se vor îndeletnici cu vrăjitoria”¹¹. Din acest motiv, în câteva dintre cele mai influente tratate astrologice (non-iudaice) care au circulat în Evul Mediu planeta Saturn şi vrăjitoria sunt asociate frecvent, iar într-un anumit caz se sugerează chiar şi o afinitate cu evreii.

Într-un important pasaj consacrat caracteristicilor lui Saturn şi entităţilor şi facultăţilor spirituale guvernate de planetă, Abraham ibn ‘Ezra enumeră următoarele atribute:

Evreii se numără printre popoarele [aflate] sub oblăduirea lui Saturn, gândirea şi puţinătatea cuvintelor şi înşelăciunea şi izolarea de oameni¹² şi [puterea de] a-i învinge… şi orice copac ce rodeşte otrava morţii¹³… şi lărgimea minţii¹⁴ şi cunoaşterea secretelor şi adorarea lui Dumnezeu. [Şi poporul evreu este partea încredinţată lui Saturn, dintre ştiinţe, vrăjitoriile şi farmecele¹⁵ şi ştiinţa eticii şi a metafizicii şi filosofia şi ştiinţa viselor şi prevestirea viitorului.] …hemiplegia¹⁶ şi lepra¹⁷… şi ziua Şabatului¹⁸.

Acesta este cu certitudine unul dintre cele mai influente pasaje în ce ceea priveşte felul în care a fost perceput Saturn în mediile iudaice. Fragmentul pune o problemă crucială pentru discuţia noastră: fraza despre farmece şi vrăjitorie este autentică, adică îi aparţine într-adevăr lui Ibn ‘Ezra, sau este un adaos al comentatorului său din secolul al XIV-lea, Joseph Bonfils? Vrăjitoria este într-adevăr menţionată în Reshit chokmà chiar în capitolul care conţine fragmentul despre orbita lui Saturn, însă este amintită în legătură cu proprietăţile Lunii: „Trăsăturile sale umane sunt introspecţia excesivă, meditaţia într-o minte lipsită de cunoştinţe, amnezia, fobia, indiferenţa, dezvăluirea secretelor¹⁹, dragostea pentru plăcere, biruinţa, cunoaşterea vrăjitoriei²⁰”²¹.

Este posibil ca cineva să fi combinat cele două expuneri în una singură, creând astfel o caracterizare a lui Saturn care include şi vrăjitoria? Ipoteza mi se pare puţin verosimilă, având în vedere că vrăjitoria fusese deja asociată cu Saturn cu mult timp înainte de către Abū Ma‘shar şi Abenragel, amândoi fiind posibile surse pentru concepţiile astrologice ale lui Ibn ‘Ezra, ca şi în unele texte evreieşti anterioare lui Joseph Bonfils. Spre deosebire de Abenragel, pasajul lui Ibn ‘Ezra (dacă fraza despre magie şi vrăjitorie este într-adevăr autentică) atribuie vrăjitoria doar lui Saturn, nu conjuncţiei acestuia cu Mercur. Conform acestui comentator, Saturn îi prezidează pe evrei, a căror fire conţine aşadar o înclinaţie spre izolare, extinzându-se şi la puterile contemplative şi dominante. Importantă în acest pasaj este ideea că evreii tind spre solitudine datorită constituţiei lor naturale. Tendinţa spre izolare poate fi totuşi asociată cu alte caracteristici spirituale şi nu ar trebui înţeleasă în mod necesar ca o cucerire religioasă, ca în fragmentul pe care tocmai l-am citat. Într-un caz ea precedă sălăşluirea spiritului divin, în celălalt face parte dintr-o listă ce conţine diverse calităţi spirituale. Şi mai explicită este relaţia între hitbodedut (izolare), perfecţiune religioasă şi puteri miraculoase exprimată în comentariul la Exod 6.3:

Dumnezeu a creat trei lumi… şi lumea pământească primeşte putere de la lumea intermediară²², fiecare persoană potrivit constelaţiei cereşti²³. Şi pentru că sufletul intelectual este mai elevat decât lumea intermediară dacă va fi înţelept şi va cunoaşte acţiunile lui Dumnezeu, cele săvârşite fără niciun intermediar şi cele săvârşite printr-un intermediar, şi [dacă] va lăsa dorinţele lumii şi [dacă] se va izola în scopul de a se uni cu Dumnezeul cel Preaînalt. Şi dacă potrivit constelaţiei stelelor în timpul sarcinii o perioadă rea este menită să vină cândva, unindu-se cu Dumnezeu va schimba cursul cauzelor pentru a-l scăpa de rău… şi acesta este secretul întregii Tore – datorită lui a putut Moise să schimbe cursul lumii pământeşti şi să săvârşească miracole şi minuni²⁴.

În altă parte, Ibn ‘Ezra asociază hitbodedut – o activitate mentală care în acest context se referă la concentrare – cu planeta Saturn şi funcţionează aici ca verigă de legătură în secvenţa de acţiuni care culminează cu experienţa „unirii sufletului” sau devequt. Aşa cum este concepută aici, practica izolării nu duce doar la cunoaşterea superioară, ci garantează o experienţă mult mai mistică ce permite evitarea experienţelor rele, ba chiar săvârşirea miracolelor²⁵. Prin urmare, izolarea şi devequt permit ocolirea răului orânduit în cursul firesc al naturii şi determinat de constelaţiile astrologice. Există o coerenţă evidentă între acest pasaj şi cel anterior, unde planetei îi este atribuită „lărgimea minţii”. Izolarea este asociată aşadar cu un parcurs care duce la acţiuni miraculoase sau la ceea ce am putea numi „magie naturală”. Mai mult, unele afirmaţii atribuite lui Ibn ‘Ezra dintr-un Comentariu la Plângeri acum pierdut lasă să se înţeleagă că Tora a fost revelată într-un moment când Saturn era ascendent²⁶. Să fie marele secret al Torei necesitatea unirii cu Dumnezeu şi faptul că Tora a fost promulgată sub egida lui Saturn? O asemenea viziune ar concorda cu principiul astrologic mai general conform căruia schimbările în materie de religie sunt legate de conjuncţia lui Saturn cu Jupiter.

Să trecem acum la o tratare amplă a naturii lui Saturn, cuprinsă într-o altă operă a lui Ibn ‘Ezra:

Saturn. Am menţionat deja motivul pentru care această planetă este rece şi uscată. Esenţa morţii este frigul şi uscăciunea, de aceea indică moarte, tristeţe şi doliu; indică lucruri primordiale… şi despre evrei, fiindcă semnul lor este Vărsătorul, care este casa lui, şi despre bătrâni, pentru că este cel mai sus, şi despre ţărani, pentru că pământul ţine de domeniul lui. La fel, domeniul său în corpul omenesc este splina, iar domeniile sale îi includ pe vopsitori şi pe cei care fac curăţenie, deoarece bila [neagră], care este natura lui, indică murdărie… Domeniul lui pe pământ sunt grotele şi locurile întunecate, fiindcă se potriveşte unei firi melancolice să stea în singurătate… Cecidia este în domeniul lui prin natura ei, ca tot ceea ce conţine o otravă mortală, pentru că denotă moartea. Indică gerul pentru că reţine fluidele [i.e. congelează], iar dintre veşminte, orice haină groasă, pentru că natura bilei negre este groasă şi îndrăgeşte doar ce este gros. Gândirea este în domeniul său, pentru că este mai înaltă, la fel şi cunoaşterea misterului, violenţa, furia şi seducţia, pentru că este malefică; şi toate meseriile istovitoare. Indică şi călătorii lungi, pentru că este mai sus. Oasele ţin de domeniul lui, pentru că sunt reci şi uscate şi sunt reazemul corpului… Indică nebunia²⁷, pentru că ea derivă în primul rând din bila neagră, şi hemiplegia şi lepra. Din cauza mişcării sale foarte leneşe, indică durerea care durează multe zile. Indică vârsta înaintată, după cum a explicat Ptolemeu… Continuând cu această metodă, partea diurnă a sâmbetei este în domeniul lui Saturn, iar dintre nopţi, cea de miercuri este în domeniul lui²⁸.

În acest fragment este evidentă puternica influenţă exercitată de cartea Tetrabiblos a lui Ptolemeu asupra lui Ibn ‘Ezra. Înainte de toate, în el putem discerne cu exactitate transmiterea unor elemente astrologice antice nu numai în limba ebraică, dar şi asociate cu evreii. În acest moment aş dori să-mi îndrept atenţia asupra raportului dintre Saturn şi Şabat aşa cum îl formulează Ibn ‘Ezra în unul dintre comentariile sale la Exod:

Cea de-a patra poruncă, privitoare la Şabat, îi corespunde lui Şabatai/Saturn, pentru că înţelepţii experienţei [Chakme ha-nisayyon, expresie care însemnă de fapt „astrologii”] au spus că fiecare dintre planete îşi îndeplineşte funcţia în acea zi a săptămânii în care se manifestă puterea ei, iar [Saturn] guvernează fiecare prim ceas al zilei şi fiecare ultim ceas al nopţii. Şi spun că Saturn şi Marte sunt planete malefice²⁹ şi că oricine va începe o anumită lucrare, va începe o călătorie în timpul uneia dintre cele două va suferi o pagubă şi tocmai de aceea au spus înţelepţii noştri din vechime: „a fost dată îngăduinţă de a păgubi în fiecare noapte de marţi şi de vineri”³⁰. Vezi, în niciuna dintre zilele săptămânii nu vei găsi o noapte şi o zi consecutive care să fie prezidate de aceste două planete malefice, ci doar în timpul acestei [singure] zile şi acesta este motivul pentru care nu trebuie să ne îngrijim de lucrurile legate de această lume, ci de lucrurile legate de teama de Dumnezeu³¹.

În concepţia iudaică, ziua de Şabat se compune din seara de vineri şi ziua de sâmbătă. Aceste două unităţi erau guvernate de Marte şi, respectiv, de Saturn³², cum citim în Ibn ‘Ezra: noaptea de vineri este guvernată de Marte, iar ziua de Şabat, de Saturn. În locul interpretării biblice care vede încetarea muncii în ziua de Şabat ca pe o imitatio dei, explicaţia astrologică este legată de natura negativă a celor două planete care guvernează această zi. Normele Şabatului – sau cel puţin o parte dintre ele – devin tehnici apotropaice pentru prevenirea influxului malefic al planetei, un laitmotiv prezent în numeroase scrieri iudaice de-a lungul istoriei.

Mai mult, în parafraza liberă pe care Abraham ibn ‘Ezra a făcut-o la istoria arabă a lui Chay ibn Yoqtan, intitulată Chay ben meqitz, care înseamnă „Fiul Viu al Celui Treaz”, Saturn este descris după cum urmează:

În al şaptelea regat [cel al lui Saturn]³³ se găsesc bărbaţi înţelepţi şi vicleni, care au discernământ şi inteligenţă, dificili în acţiunile lor şi înceţi. Ei păstrează şi veghează la îndurare şi răzbună fărădelegile şi ocrotesc… Acesta³⁴ „guvernează peste cincizeci, vrednici şi experţi în magie³⁵, care înţeleg farmecele”³⁶ ³⁷ ³⁸.

Traducerea pe care am dat-o termenilor referitori la magie ţine cont şi de posibilele semnificaţii biblice ale cuvintelor, însă nu pot demonstra cu certitudine că Ibn ‘Ezra ar subscrie la această interpretare.

Aşadar putem afirma că acest prolific şi influent autor a introdus la o serie lungă de gânditori evrei şi probabil şi creştini o viziune care creează o conexiune între iudaism şi cea mai nefastă planetă. Adoptarea unor elemente preluate din surse „ştiinţifice” pentru a discuta despre natura evreilor, chiar şi atunci când aceste elemente includeau caracteristici explicit negative, dovedeşte o atitudine nouă la unele personalităţi reprezentative ale elitei evreieşti din Evul Mediu. Izvoarele arabe s-au aflat la originea acestor concepţii despre lume care au transformat radical percepţia pe care o avea despre sine o parte a elitei evreieşti.

Abraham Abulafia şi Yosef Ashkenazi despre Saturn, vrăjitorie şi Şabat

Pe lângă descrierile planetei Saturn şi ale calităţilor sale în contextele astrologice clasice, planeta a fost asociată şi cu unele forme de magie şi vrăjitorie care iniţial nu aveau legătură cu magia astrală elenistică şi cu reverberaţiile ei medievale. Spre sfârşitul primei jumătăţi a secolului a XIII-lea îşi face apariţia o combinaţie de magie lingvistică (bazată pe literele alfabetului ebraic şi pe utilizarea numelor divine, tipică magiei evreieşti antice) şi magie astrală (inclusiv o discuţie despre Saturn).

Câteva dintre analizele următoare au legătură cu diversele interpretări date unei fraze din Sefer Yetzirà, text răspândit în multe manuscrise şi tipărit pentru prima oară în 1562. Data compunerii acestei opere fundamentale constituie şi acum obiect de dezbatere între cercetători. Gama opiniilor este destul de amplă: Yehuda Liebes o datează în secolul I, alţi savanţi o plasează în secolul al IX-lea. Conform celor spuse în Sefer Yetzirà, Dumnezeu a creat toate entităţile prin combinarea celor şapte litere duble din alfabetul ebraic, în ceea ce autorul anonim numeşte „cele trei dimensiuni ale realităţii”:

A făcut rege litera bet şi a legat de ea o coroană şi le-a combinat una cu alta şi aşa a făurit [planeta] Saturn în [dimensiunea] universului, Şabatul în [dimensiunea] anului şi gura în [dimensiunea] omului³⁹.

Saturn, Şabatul şi gura sunt create din aceleaşi combinaţii ale celei de-a doua litere a alfabetului ebraic, bet, cu toate celelalte litere, însă nu este clar dacă pentru Sefer Yetzirà cele trei entităţi create sunt subordonate una celeilalte, deşi derivă dintr-un numitor comun mai înalt. Cu alte cuvinte, în ciuda tradiţiilor antice menţionate mai sus (din surse neevreieşti) referitoare la subordonarea Şabatului faţă de Saturn, aici această dependenţă nu este nicidecum evidentă. Mai bine spus, chiar dacă planetele au fost integrate într-o viziune mai globală a realităţii, pentru Sefer Yetzirà toate creaturile sunt subordonate limbajului, adică literelor şi combinaţiilor acestora, nu planetelor. În orice caz, cu excepţia faptului că bet este prima dintre cele şapte litere duble, potrivit acestei cărţi, relaţia lui Saturn cu litera nu conferă planetei un statut special şi privilegiat. Sefer Yetzirà a devenit o carte canonică în multe cercuri elitiste ale iudaismului, care includeau filosofi, cabalişti şi autori fie spanioli, fie aşkenazi, care i-au dedicat aproximativ două duzini de comentarii.

Chiar dacă numeroşi cabalişti au interpretat opera, nu toţi au zăbovit asupra naturii lui Saturn şi a afinităţilor sale cu alte aspecte ale realităţii. În 1271, Abraham ben Shemu’el Abulafia (1240 – cca 1291), un tânăr cabalist iniţiat de puţină vreme într-o formă particulară de ezoterism iudaic, a redactat un scurt tratat intitulat Get ha-Shemot (Divorţul Numelor), în care critica aspru întrebuinţarea magică a numelor divine: opera constituie premisa celor scrise câţiva ani mai târziu, când a atacat violent magia populară. Într-un fragment ce include discutarea unui pasaj din Călăuza rătăciţilor (I, 62) în care Maimonide critică recurgerea la amulete, Abulafia scrie:

Am găsit într-o carte al cărei titlu nu aş vrea să-l spun [lămurit]: „cel care doreşte să ademenească la el o femeie aşa încât ea să îl iubească, trebuie să rostească numele WHW YLY SYT ‘LM înainte şi înapoi de şapte ori în noaptea de miercuri, în timpul primului ceas al nopţii, care este timpul lui Saturn, şi trebuie să-l invoce pe Qaftzi’el, care este îngerul ce prezidează această planetă. În acelaşi moment, trebuie să scrie patru nume⁴⁰ pe un pergament de dam fără să întrerupă scrierea cu vreun cuvânt⁴¹. Apoi trebuie să îşi atârne pergamentul la gât ca pe o amuletă şi atunci femeia al cărei nume el îl va fi rostit împreună cu numele tatălui ei îl va iubi cu o iubire mare, în virtutea acelui nume”. Am găsit lucruri asemănătoare în mare număr, şi ele sunt aproape nesfârşite; ele s-au răspândit şi au ajuns în mâinile unor rabini mari, dar ei le ascund cu băgare de seamă şi îşi închipuie că au o comoară plină de mărgăritare. Pe deasupra, sunt pătrunşi de veneraţie [şi teamă] în timp ce studiază numele atunci când au nevoie de asta. Astfel de lucruri pot pricinui [până şi] bărbaţilor cumpăniţi nebunie sau lucruri asemănătoare, după cum a spus marele rabin [Maimonide]⁴².

Am analizat cu altă ocazie câteva aspecte referitoare la magie în acest pasaj şi în contextul lui⁴³. Aici aş dori să mă limitez doar la sublinierea naturii hibride a fragmentului, pe care Abulafia îl citează dintr-o carte al cărei titlu, din păcate, nu ni-l dezvăluie. În această carte – presupun că este vorba despre o versiune pierdută a scrierilor Sefer Razi’el sau Sefer ha-razim⁴⁴ –, numele de şaptezeci şi două de litere al lui Dumnezeu, reprezentat în fragmentul citat puţin mai înainte prin primele patru combinaţii a câte trei litere, este considerat eficient în vederea atragerii femeii iubite. Până aici, nimic neobişnuit pentru magia ebraică: de fapt, numele divin era folosit frecvent în asemenea scopuri şi înaintea secolului al XIII-lea⁴⁵. Şi nu este o noutate nici asocierea dintre momentele temporale în care trebuie executată procedura magică şi un anumit înger, după cum aflăm din Sefer ha-razim, carte de magie care ne-a parvenit în diferite versiuni. În schimb, înaintea secolului al XIII-lea se întâmplă rar să găsim planeta Saturn menţionată în acelaşi context lingvistic cu numele divin şi numele angelice. Această utilizare apare într-o tradiţie mai veche, conservată în Comentariul la Sefer Yetzirà scris de Yehuda Barceloni în secolul al XII-lea⁴⁶. Legătura dintre planetă şi numele angelic Qaftzi’el presupune un fel de magie astrală care consideră că fiecare planetă se află sub egida unui înger⁴⁷.

Într-un anonim Comentariu la liturghie redactat imediat după jumătatea secolului al XIII-lea de către un autor apropiat de Cabala extatică găsim, într-adevăr, următoarea frază: „Qaftzi’el, urechea dreaptă⁴⁸, şi ziua de Şabat şi îngerul său⁴⁹ este Şabatai”⁵⁰. Aşadar avem cel puţin exemplul unei apropieri între Qaftzi’el şi Şabatai în timpul vieţii lui Abulafia, fapt ce sugerează prezenţa unei legături între abordarea astrologică şi cea angelică încă de pe la jumătatea secolului al XIII-lea. Însă această afinitate între Qaftzi’el şi Saturn apare şi în versiunea tipărită a cărţii Sefer Razi’el, şi într-o altă versiune cu acelaşi titlu⁵¹.

Textul citat devine ţinta ironiilor lui Abulafia. Deşi provine din aceleaşi cercuri care produseseră şi o carte de magie citată de el, cu siguranţă nu îi reflectă poziţia. Cabalistul extatic era totuşi conştient de existenţa unei magii evreieşti legate de Saturn; în Comentariul la Sefer Yetzirà, compus probabil după cartea citată mai sus, a scris:

Secretul lui şaptezeci şi al lui şaptezeci şi doi este o introducere importantă în cunoaşterea esenţei [tuturor] limbilor. Fiindcă vezi, şapte, şaptezeci şi şapte sute şi (numere) asemănătoare, toate aparţin principiului lui şapte, [heptadele] simple şi complexe sunt subiecte care indică pluralitatea vrăjilor puterilor evreieşti⁵², după cum stă mărturie Şabatul, pentru că există un [suflet] suplimentar⁵³ pentru cei care se odihnesc şi se recreează în această [zi]. Şi puterile planetei Saturn stau mărturie împreună cu Shemittin şi Yovelin⁵⁴ ⁵⁵.

Principalul termen care mă interesează în acest context este hashba‘ot, pe care l-am tradus prin „vrăji”. Prezenţa lui este suficientă pentru a indica o procedură magică: dacă nu aceasta este vocabula menţionată, atunci ipoteza mea ar fi în întregime greşită. Îngrijitorul textului, Israel Weinstock, a sugerat, într-adevăr, lecţiunea shive‘at în loc de hashba‘ot, ca parte a expresiei Shive‘at ha-kochot ha-yehudiyyot, adică „cele şapte puteri evreieşti”. Weinstock nu explică înţelesul acestei fraze şi eu însumi nu reuşesc să îi dau un sens, de aceea propunerea lui nu mi se pare utilă pentru clarificarea textului. În schimb, dacă păstrăm termenul hashba‘ot, care apare în manuscrise, putem înţelege mai bine pasajul confruntându-l cu un alt fragment ce apare într-un alt Comentariu la Sefer Yetzirà compus de Baruk Togarmi şi bine cunoscut lui Abulafia⁵⁶. Redau aici scurtul citat, pentru a-l analiza în detaliu înainte de a reveni la pasajul din Abulafia: „Vraja limbajului este secretul Grădinii Edenului, cunoscut din cele trei mese, 26, 65 şi 86, pe care fiecare are datoria de a le consuma de Şabat, ziua şi noaptea”⁵⁷.

Acest pasaj se bazează pe o gematrie, adică pe afinităţile dintre valorile numerice ale diferitelor fraze care compun citatul. Numărul fundamental este 177, care reprezintă gematria lui Gan ‘Eden, pe de o parte, şi a celor trei nume divine, Tetragrama, Adonai şi Elohim, pe de altă parte. Acelaşi lucru este valabil şi pentru „ziua şi noaptea” – yomam wa-layla. Mai mult, potrivit unei anumite modalităţi de a calcula, „trei mese” (shalosh se‘udot) are valoarea numerică 1.176, care era înţeleasă ca 176 + 1 = 177, în timp ce „vraja limbajului” (hashba‘at ha-lashon) are valoarea 1.178, când este citită după cum urmează: 1.178 = 178 – 1 = 177. Expresia „vraja limbajului” este legată de cele trei nume divine, deoarece numărul, 177, desemnează cele trei mese care, conform rabinilor, trebuie consumate ritual în timpul zilei de Şabat⁵⁸. Grădina Edenului este pusă în relaţie cu o experienţă în parte magică şi în parte rituală. Cu alte cuvinte, potrivit pasajului lui Togarmi, expresia Gan ‘Eden, „Paradis”, este asociată cu acţiuni lingvistice: vraja limbajului şi cele trei nume divine, pe de o parte, şi ritualul performativ al respectării Şabatului, de cealaltă.

Termenul „vrajă”, acelaşi care apare în textul lui Abulafia, este întrebuinţat şi de maestrul său Baruk Togarmi în contextul limbajului şi al Şabatului. Mai mult, legătura între numele de şaptezeci şi două de litere şi Saturn, care apare în cartea anonimă citată de Abulafia în Sefer ha-melammed, face parte dintr-o carte consacrată vrăjilor. În Comentariu la Sefer Yetzirà, „secretul lui şaptezeci şi doi” (în ebraică sod shiv‘im u-shtayyim) echivalează numeric cu mahut ha-leshonot, „esenţa limbajelor”⁵⁹, pentru că fiecare dintre cele două expresii are valoarea de 1.240, aşa cum a arătat Weinstock⁶⁰. De aceea, nu există niciun motiv pentru a nega ocurenţa cuvântului hashba‘ot, nici din punct de vedere paleografic, nici din punct de vedere conceptual. Trebuie totuşi să subliniem că, în modul în care îl foloseşte Abulafia, termenul nu are o conotaţie negativă.

Să recapitulăm pasajul lui Abulafia: într-o discuţie care se roteşte în jurul naturii propice a numărului şapte sunt alăturate diverse elemente legate de această cifră: Şabat, Şabatai, Shemittin şi Yovelin. Presupun că termenul hashba‘ot, „vrăji”, derivă dintr-o rădăcină foarte asemănătoare cu aceea a lui sheva‘, „şapte”, şi trebuie introdus în această serie în mod special pentru că apare, aşa cum am văzut mai devreme, în citatul din Reshit chokmà, scrierea lui Abraham ibn ‘Ezra. Problema este dacă între ele există sau nu o legătură conform pasajului din Abulafia. Pe baza câtorva indicii prezente în text, răspunsul pare să fie pozitiv: pentru evrei, ziua de Şabat – guvernată de planeta Saturn – are în sine o putere spirituală adiţională, care permite, aşa presupun eu, săvârşirea vrăjilor prin folosirea numelui de şaptezeci şi două de litere. Înainte de a trece la opiniile unui alt cabalist influent, Yosef ben Shalom Ashkenazi, aş dori să subliniez că în sistemul cabalistic al lui Abulafia se constată o deplasare de la magia exterioară (care apare în sursele precedente, îndeosebi în cele aşkenaze) spre o tehnică mistică ce utilizează multe din tehnicile specifice magiei, dar se orientează spre obţinerea unei experienţe interioare pe care Abulafia a descris-o frecvent ca profeţie. Totuşi, prin faptul că menţionează laolaltă cele patru elemente, el reflectă probabil o tradiţie (la care şi Baruk Togarmi face aluzie în mod enigmatic) care plasa într-un singur context ziua de Şabat şi anumite forme de magie lingvistică.

Contemporan cu Abulafia, care ar fi putut fi influenţat de el sau, alternativ, să-l fi influenţat⁶¹, Yosef ben Shalom Ashkenazi a fost un cabalist respectat care a trăit în diverse centre din Europa, poate chiar şi din nordul Africii. A stat probabil în Barcelona, unde şi-a început şi Abulafia cariera cabalistică. Nu cunoaştem exact perioada în care a fost activ, probabil între anii 1270 şi 1325. Incertitudinea este sporită de faptul (căruia nu i s-a acordat importanţa cuvenită) că numele său, scrierile sale şi terminologia sa particulară nu sunt citate de niciun cabalist spaniol din Peninsula Iberică până în momentul expulzării evreilor din Spania. Este citat, în schimb, în Imperiul Bizantin, iar urme ale terminologiei sale se găsesc în Europa Centrală spre jumătatea secolului al XIV-lea şi, mai târziu, în Africa de Nord şi Italia.

Lui Yosef Ashkenazi i se datorează un pasaj care a avut foarte multă influenţă asupra relaţiei dintre cei trei factori religioşi din centrul discuţiei noastre. Se găseşte în Comentariul la Sefer Yetzirà scris de el, un tratat clasic al literaturii cabalistice care a circulat în numeroase cópii manuscrise şi a fost tipărit pentru prima oară în 1562. Iată traducerea pasajului, citat şi în scrierea anonimă Sefer ha-peli’à de la sfârşitul secolului al XIV-lea sau de la începutul secolului al XV-lea şi de mai mulţi alţi cabalişti:

Şabatai în lume [adică în dimensiunea lumii]⁶², duminica în an [adică în dimensiunea timpului], ochiul drept în om [a treia dimensiune a realităţii]: mai precis a înălţat litera bet astfel încât ea guvernează „puterea lui Keter ‘eliyon” [coroana cerească], a pus în ea puterea lui Chokmà şi a format cu ea planeta Şabatai, care se găseşte sub [numele divin] ’BG YTTz⁶³, care i-a dat înţelepciunea lui Şabatai. Cu toate că Şabatai este planeta distrugerii, mulţumită shemittot ea are puterea lui Chokmà şi motivul pentru care guvernează distrugerea este că nu se ocupă de lucrurile corporale; iată de ce le distruge şi nu le poartă de grijă nici lor, nici podoabelor lor, ci se îngrijeşte de inteligenţele separate, adică de sefirot şi de înţelegerea lui Dumnezeu, binecuvântat fie… şi lor le-a fost adăugată virtutea profetică… şi răspunde de boli şi moarte… şi răspunde de evrei; din acest motiv, ei în această lume sunt în mâhnire… şi de ştiinţa vrăjitoriei⁶⁴ şi de cunoaşterea viitorului… şi de zvonurile rele⁶⁵ şi de deznădejde […] şi întrucât răspunde de greutate, răspunde de plumb, de întuneric şi de orice lucru negru şi de bila neagră⁶⁶… şi întrucât planeta Şabatai guvernează perpetuarea, dat fiind că funcţia sa este eternă, când va ajunge la punctul ascensiunii maxime ea nu va mai descreşte, după cum scris este⁶⁷: „peste el se aşază duhul lui Dumnezeu, duhul lui Chokmà şi Binà”. Cercetează şi înţelege că acesta este secretul lui Meshiyach YHWH…⁶⁸

Acest pasaj fundamental, parte dintr-un text mult mai lung redat în Addenda, inaugurează un motiv care va deveni mai explicit în secolul al XIV-lea, conform căruia există o relaţie strânsă între Saturn şi puterile demonice, prezentată aici independent de tema vrăjitoriei, tratată ceva mai departe în acelaşi text. Este vorba despre una dintre cele mai bogate tratări şi, după cum vom vedea în capitolul următor, una dintre cele mai influente – dar şi mai ignorate – în vasta literatură ştiinţifică dedicată metamorfozelor medievale ale acestei planete: de exemplu, fragmentul este ignorat de erudiţii autori ai volumului Saturn şi melancolia. De fapt, pasajul lui Ashkenazi are ecouri în operelor mai multor intelectuali, dintre care unii vor fi menţionaţi în capitolul de faţă, alţii în capitolele 2 şi 3.

Într-o măsură mai mare decât afirmaţiile lui Abulafia, fragmentul pe care tocmai l-am tradus din Ashkenazi s-a dovedit a fi esenţial pentru propagarea unei dezbateri foarte importante (de fapt, probabil cea mai importantă) despre Saturn în cercurile cabalistice. Întrucât manuscrisele care transmit opera sunt foarte numeroase, acest pasaj a fost copiat literal într-o scriere clasică a literaturii cabalistice, tratatul bizantin anonim Sefer ha-peli’à⁶⁹, asupra căruia vom reveni în capitolul următor.

Esenţială pentru înţelegerea acestui pasaj este sinteza între două ordini, o structură conceptuală pe care o putem desemna drept teo-astrologică. Asta înseamnă că ordinea astrală guvernată de mişcarea şi natura corpurilor cereşti, în principal ale celor şapte planete, este îmbinată cu ordinea teozofică bazată pe cele zece puteri divine, cele zece sefirot, care au caracteristici specifice şi interacţionează între ele conform unor reguli diferite de cele astrologice. Prin urmare, nu este vorba doar despre diferite niveluri de realitate implicate în această sinteză teo-astrologică, ci şi despre numere diferite de entităţi – şapte faţă de zece – cu caracteristici diferite ale factorilor din fiecare ordine şi reguli diferite de interacţiune reciprocă.

Cele două tipuri diferite de ordine – astrologică şi teozofică – au forme proprii de devoţiune sau cult. Magia astrală îi învaţă pe oameni cum să capteze ori să atragă influxul ceresc prin intermediul unor ritualuri particulare, în timp ce sistemele teozofice sunt legate de ritualurile rabinice. Cele două forme de cult sunt complet diferite, chiar dacă în unele cazuri ritualurile astro-magice au fost traduse în ebraică şi au influenţat maniera în care au fost înţelese ritualurile rabinice, aşa cum vom vedea în continuare când vom vorbi despre Şabat.

Sinteza teo-astrologică îşi propunea să construiască anumite corespondenţe care să combine cele două sisteme, chiar dacă subordonând nivelul astrologic celui teozofic. Opera lui Yosef Ashkenazi este un exemplu precoce şi foarte important al acestei sinteze, care a influenţat unele caracteristici ale nivelului teozofic, dotat cu o logică proprie, influenţată la rândul său de modalităţi de gândire de tip astrologic. Este foarte probabil ca acest autor să fi determinat într-un anumit fel şi expunerile zoharice privitoare la subordonarea planetei Şabatai faţă de sfera superioară. Această sinteză face parte dintr-o nouă organizare a cunoaşterii, proces desfăşurat în Spania evreiască începând cu a doua jumătate a secolului al XIII-lea: o teozofie mai complexă şi o deschidere mai mare faţă de astrologie. Este vorba despre o organizare ierarhică sau despre o constelaţie teosofică a constelaţiei astrologice care, ulterior, tot în Peninsula Iberică, va avea echivalente în figuri ca Ibn Waqar, Ibn Motot şi Ibn Tzartza. E puţin probabil ca Yosef Ashkenazi să-i fi influenţat efectiv pe aceşti gânditori, după cum aminteam ceva mai devreme, dat fiind că numele său nu este menţionat niciodată în asociere cu această temă.

Poate merită efortul să semnalăm un alt nivel ontologic care îşi face apariţia în densul fragment citat: cel al literelor numelui divin de 42 de litere, al cărui prim grup, ’BG YTTz, se situează între nivelul sefirotic şi cel astral. Dacă şi acest nivel al discursului (pe lângă relaţia dintre subiectele menţionate în pasaj, precum membrele corpului) are o valenţă magică, la fel ca în unele tradiţii aşkenaze, este o problemă de care nu ne vom ocupa aici.

Important este să scoatem în evidenţă bogăţia domeniilor puse în relaţie unele cu altele şi teoretic, chiar dacă nu întotdeauna şi practic, cu Saturn. Tradiţiile astrologice care converg în saturnism au fost îmbogăţite prin reconceptualizarea lor în interiorul modalităţilor teozofice de gândire. Această înlănţuire complexă de idei se naşte din crearea de afinităţi între ordinea astrală, cea teozofică, cea lingvistică şi cea anatomică, aliniate într-un mod destul de concis, dar sistematic. Trebuie să precizăm că ordinea astrală, aşa cum este ea înţeleasă, chiar dacă aparţine sferei lumii cereşti şi, prin urmare, guvernează evenimente şi entităţi din lumea inferioară, este considerată ca având o poziţie relativ joasă în marele lanţ al Fiinţei: şi într-adevăr, ea este subordonată atât ordinii teozofice, cât şi celei lingvistice.

Mai trebuie să menţionăm şi că, pe baza unei anumite versiuni a tratatului Sefer Yetzirà, Yosef Ashkenazi identifică planeta Saturn cu duminica, nu cu sâmbăta, cum făceau astrologii. Complexitatea generată de combinarea discursului teologic cu cel astrologic este într-adevăr fascinantă. Într-un anumit mod ele se consolidează reciproc, dat fiind că, potrivit cabaliştilor, calităţile celui mai înalt sunt proiectate asupra celui de jos.

Din suprapunerea acestor discursuri putem afla câte ceva şi despre originea istorică a discursului teozofic. În comparaţie cu cel astrologic, este mai tardiv din punct de vedere istoric şi, fără îndoială face parte din panorama culturală a celor dintâi cabalişti. De aceea este posibil ca lista calităţilor celor şapte planete, foarte răspândită în literatura astrologică, să fi fost o paradigmă pentru lista simbolurilor asociate cu cele zece sefirot. În plus, presupun că în multe cazuri nu a fost vorba doar despre transferarea unui anumit tip de discurs dintr-un mediu în altul: cel puţin în cazul de care ne ocupăm aici, calităţile corpului astral au fost proiectate asupra nivelului mai înalt din punct de vedere ierarhic, anume asupra sefirei corespondente. Mi se pare necesar şi un alt tip de confruntare: între discursurile lui Yosef Ashkenazi şi cele ale lui Abraham Abulafia. La Ashkenazi există un centru ontologic, ale cărui calităţi sunt enumerate fără a presupune necesară o relaţie puternică între cuvintele care exprimă calităţile respective. La Abulafia, importanţa centrului ontologic este mai puţin evidentă, însă afinităţile stabilite îşi au originea în raporturile numerice între cuvinte, adică în gematrie. Dacă în discursul astrologico-teozofic fiecare cuvânt se află în relaţie cu puterea superioară care îl guvernează, în Cabala extatică fiecare cuvânt este legat mai strâns de altele care exprimă aceeaşi idee sau, în anumite cazuri, de ideea opusă. Pe lângă acest fapt, discursul astrologic nu este interesat atât de o exegeză la nivel textual a Bibliei (sau a altor cărţi), cât de evenimente; invers, discursul teozofic se orientează spre interpretări noi ale semnificaţiei versetelor şi cuvintelor Bibliei (şi ale altor texte evreieşti clasice), considerate purtătoare ale unei valenţe simbolice.

Descrierea relaţiei dintre Şabatai şi două sefirot, Chokmà şi Binà – care în pasajul lui Yosef Ashkenazi apare în termeni utilizaţi anterior referitor la Saturn –, este caracteristică pentru noua modalitate teologică ce avea să înflorească mai târziu, spre jumătatea secolului al XIV-lea, în Castilia. Se va evidenţia şi la Florenţa, în opera lui Yohanan Alemanno care, la rândul lui, va prefera să subordoneze planeta Saturn lui Binà, sefira a treia. Niciuna dintre cele două ierarhii nu este evidentă, din moment ce cele şapte planete corespund mai clar celor şapte sefirot inferioare, pe care scrierile teozofice cabalistice le descriu ca entităţi care operează în această lume. Pe de altă parte, planeta Saturn era considerată a treia dintre cele zece sfere cereşti, situată între sfera intelectului, sau Empireu, şi sfera celor douăsprezece semne ale zodiacului, iar în această perspectivă planeta era cea mai potrivită, din punct de vedere formal, să corespundă sefirei Binà. Înălţarea lui Saturn de la o poziţie planetară care formal, numărând de sus în jos, ar corespunde celei de-a patra sefira, Chesed (prima dintre cele şapte sefirot inferioare), la un statut mai înalt, condiţionat de subordonarea faţă de o sefira mai elevată – a doua sau mai frecvent a treia –, complica de fapt relaţiile dintre cele şapte planete şi sistemul sefirotic: acum, cele şapte sefirot inferioare şi o sefira mai elevată corespundeau, toate împreună, celor şapte planete. Această elevare este legată de percepţia cabalistică despre Saturn, văzut ca un corp astral realmente elevat, care prezidează profeţia, concentrarea mentală şi probabil contemplaţia. Elevarea crea însă o discrepanţă între ordinea astrologică şi cea sefirotică. Din punct de vedere astrologic, Saturn are caracteristici religioase: planetei îi sunt rezervate ritualuri particulare, ea guvernează unele temperamente, însă în acelaşi timp guvernează împreună cu Jupiter – când cele două planete sunt aliniate, ca în conjunctio maxima – schimbările în materie de religie. Această idee nu derivă doar din astrologie, ci reflectă şi elemente din mitologia greacă, unde zeul Cronos este înlocuit de fiul său, Zeus/Jupiter.

Per ansamblu, cele două funcţii diferite sunt separate în combinaţia dintre Cabala şi astrologie. Datorită statutului său mai elevat faţă de cele şapte sefirot inferioare, Binà este responsabilă – conform unor texte pe care le vom analiza în acest capitol şi în următorul – pentru schimbarea petrecută în religii (dinim), care în sistemele teozofice se bazează, în schimb, pe ciclurile cosmice. O asemenea schimbare – care, aşa cum am spus, îşi are originea în sistemul astrologic – este conformă cu viziunea asupra lui Saturn înţeles ca distrugător sau cu mitul lui Cronos/Saturn care îşi devorează propriii copii. În sistemele cabalistice totuşi, Binà este legată mai mult de secretul Jubileului (Yovel), care înseamnă încetarea oricărei forme de existenţă în al cincizecilea mileniu sau, potrivit altor versiuni, pentru două milenii, în timp ce shemittot sunt legate de cele şapte sefirot inferioare. Fiecare dintre acestea prezidează un ciclu de şapte mii de ani şi, în unele versiuni, fiecare are o lege religioasă proprie, în baza căreia schimbările se petrec în Jubileul cosmic. Puterea teozofică ce guvernează acum schimbările nu este astrală, iar schimbarea nu este legată de o constelaţie de puteri planetare, ci transcende cele şapte sefirot şi nu are o lege proprie. Cu toate acestea, aşa cum am văzut în textul lui Yosef Ashkenazi, Binà este sefira care guvernează atât Jubileul cosmic, cât şi shemittot, ca parte a numitorului comun al heptadei, în combinaţie sau, respectiv, simplă. Mai înaltă decât cele şapte sefirot pe care le guvernează, Binà este edificiul, binyan sau, în alte analize din aceeaşi carte, „cei şapte fii”, şi nu este considerată parte a acestui sistem dinamic şi complex.

Oricât de diferite, cele două tipuri de ordine, astrologică şi teozofică, sunt mult mai apropiate una de cealaltă decât de ordinea filosofică formulată în scrierile lui Maimonide. În timp ce această din urmă tipologie de gândire este ancorată în neoaristotelism (care presupune existenţa unui adevăr final, parte a unui univers static), ordinea astrală şi cea teozofică sunt mult mai flexibile. Din acest motiv, atât în astrologie, cât şi în unele scrieri cabalistice, de exemplu în Tiqqune Zohar şi Ra‘aya mehemna, există posibilitatea schimbării legii, în timp ce Maimonide, care adoptă ideea aristotelică de adevăr, nu admite nicio schimbare în Tora.

Am zăbovit mai mult asupra expunerilor cabalistice ale lui Abulafia şi Ashkenazi pentru a demonstra că în a doua jumătate a secolului al XIII-lea unele concepţii astrologice referitoare la Saturn şi la evrei erau deja cunoscute în afara micilor cercuri de filosofi şi astrologi şi îşi exercitau deja influenţa în medii care nu erau strict legate de cercurile amintite. Aş îndrăzni chiar să situez originea conceptelor exprimate în cele două expuneri în Barcelona, oraş în care şi-a început Abulafia cariera cabalistică şi unde a trăit probabil şi Yosef Ashkenazi. Analog, critica făcută de Bachyà ben Asher, pe care îl găsim în acelaşi oraş ceva mai târziu şi despre care vom vorbi în curând, ar putea fi legată de evoluţii petrecute în acelaşi centru cultural catalan. Mai mult, cei doi cabalişti şi cercurile criticate de un al treilea personaj, autorul anonim al scrierii Sefer tiqqune Zohar, constituie o mărturie a răspândirii unor concepţii a căror influenţă mai profundă s-a manifestat în secolul al XIV-lea. Dacă mărturia lui Abulafia despre răspândirea magiei reflectă efectiv tipurile de magie şi vrăjitorie menţionate în pasajul citat de el, asta înseamnă că în secolul al XIII-lea influenţa magiei corelate cu Saturn a fost mai mare decât se poate atesta astăzi la nivel documentar.

Note

Preambul

1. Vezi G. Scholem, From Berlin to Jerusalem, Schocken Books, New York, 1980, p. 172.

2. Vezi, de exemplu, Idel, „The Study Program of Yohanan Alemanno”, pp. 303-330; Idem, „An Astral-Magical Pneumatic Anthropoid”, Incognita, 2 (1991), pp. 9-31; Idem, „The Magical and Neoplatonic Interpretations”; Idem, „Prometheus in a Jewish Garb”; Idem, „Magical Temples and Cities in the Middle Ages and Renaissance: A Passage of Masudi as Possible Source for Yohanan Alemanno”, Jerusalem Studies in Arabic and Islam, 3 (1981/1982), pp. 185-189; Idem, „The Epistle of R. Isaac of Pisa (?)”; M. Beit Arie, M. Idel, „An Essay on the End and Astrology by Abraham Zacut”; „R. Johanan Alemanno and the Astrological Treatise Ma’amar Hozeh”, ibidem, pp. 825-826; Idel, „Hermeticism and Judaism”. După cum vom vedea, Alemanno cunoştea tradiţiile referitoare la Saturn mai bine decât oricare dintre predecesorii săi evrei.

3. M. Idel, „The Throne and the Seven-Branched Candlestick: Pico della Mirandola’s Hebrew Source”, JWCI, 40 (1977), pp. 290-292; Idem, „Ramon Lull and Ecstatic Kabbalah”. Metamorfoza unui mit grec în Cabala medievală şi renascentistă este analizată în Idel, „Prometheus in a Jewish Garb”. Vezi şi recenzia făcută de mine lucrării Occult Philosophy a cercetătoarei Dame Frances A. Yates, apărută în Numen, 29 (1982), pp. 147-149, şi „Kabbalah and Hermeticism in Dame Frances A. Yate’s Renaissance”, în R. Caron, J. Godwin, W.J. Hanegraaf, J.-L. Vieillard-Baron (eds.), Ésotérisme, gnoses & imaginaire symbolique: Mélanges offerts à Antoine Faivre, Peeters, Louvain, 2001, pp. 71-90. Pentru mai multe detalii despre Yates şi Saturn and Melancholy, vezi şi postfaţa lui Bogdan Tătaru-Cazaban la traducerea română a versiunii franceze a lucrării Saturn şi melancolia (volum tradus de M. Tătaru-Cazaban, B. Tătaru-Cazaban şi A. Văetişi), Polirom, Iaşi, 2002, pp. 564-566.

4. Vezi Idel, Hasidism, pp. 57, 218-221, 381 n. 57.

5. „Saturn, Schabbat, Zauberei und die Juden”, în A. Grafton şi M. Idel (eds.), Der Magus, Akademie Verlag, Berlin, 2001, pp. 209-249.

6. Vezi Idel, Messianic Mystics.

7. Vezi M. Idel, „Saturn and Sabbatai Tzevi: A New Approach to Sabbateanism”, în P. Schaefer şi M. Cohen (eds.), Toward the Millennium, Messianic Expectations from the Bible to Waco, Brill, Leiden, 1998, pp. 173-202. O versiune italiană a studiului, în traducerea lui Fabrizio Lelli, a apărut în La Rassegna Mensile di Israel, vol. LXXVI, nr. 3, pp. 25-54.

Capitolul 1

Saturn, Şabat, vrăjitoria şi evreii

1. Contro Fausto Manicheo XVIII, 5, cărţile 1-33, Città Nuova, Roma, 2004; XVIII, 4-5, pp. 340-341. Vezi şi ibidem, XX, 13-14, pp. 417-419. Pentru principalele texte-sursă în legătură cu Saturn, vezi nota lui Sela în Ibn ‘Ezra, The Book of Reasons, p. 305. Despre Şabat ca prefigurare şi motivul pentru care creştinii nu îl mai respectă după revelaţia lui Isus, vezi ibidem, XIX, 9, p. 327. Despre Augustin, Saturn şi Şabat, vezi şi R. Klibansky, E. Panofsky şi F. Saxl, Saturn and Melancholy, Nelson, Londra şi New York, 1964. Pentru literatura ştiinţifică despre evrei şi Saturn în Antichitate, vezi importanta colecţie de texte din M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Israel Academy of Sciences and Humanities, Ierusalim, 1980; A. Bouché-Leclercq, L’Astrologie grecque, Paris, 1899, pp. 318, 371, 478; Y.H. Levi, Studies in Jewish Hellenism, Mossad Bialik, Ierusalim, 1969, pp. 122, 143 (în ebraică); M. Hengel, Judaism and Hellenism, vol. II, Fortress Press, Philadephia, 1974, p. 176 n. 47; Zafran, „Saturn”; P. Schaefer, Judeophobia: Attitudes Toward the Jews in the Ancient World, Harvard University Press, Cambridge, 1998, pp. 84, 228; Sela, Astrology and Biblical Exegesis in Abraham ibn Ezra’s Thought, p. 149; lunga notă din ediţia sa la Ibn Ezra, The Book of Reasons, pp. 157-158, şi din studiul său „Appropriation of Saturn”, pp. 23-24; Bar Ilan, Astrology and Other Sciences, pp. 19-20; K. Von Suckrad, „Jewish and Christian Astrology in Late Antiquity – A New Approach”, Numen, XLVII (2000), pp. 1-40.

2. Despre elementele rabinice legate de magie şi astrologie, vezi Harari, Early Jewish Magic, pp. 263-265, 341-352. Aceste surse nu indică nicio legătură între evrei şi Saturn. Vezi şi Kiener, „Astrology in Jewish Mysticism”, pp. 1-4.

3. Halbronn, Le monde juif et l’astrologie, pp. 84-87; Ginsburg, Sod, pp. 163-167; Pedaya, „Sabbath, Sabbatai”, pp. 150-153. De comparat şi cu interesantele analogii întâlnite în sudul Indiei în legătură cu Sani, echivalentul hindus al planetei Saturn, analizate în D.M. Knipe, „Softening the Cruelty of God: Folklore, Ritual and the Planet Sani (Saturn) in Southern India”, în D. Shulman (ed.), Syllables of Sky: Studies in South Indian Civilization in Honour of Velcheru Narayana Rao, Oxford University Press, Delhi, 1995, pp. 205-247. Îi mulţumesc lui David Shulman fiindcă mi-a semnalat existenţa acestui studiu.

4. M. Préaud, Les sorcières, Bibliothèque Nationale, Paris, 1973, pp. 16-19, şi Zika, „Les parties du corps”, pp. 389-418, acum publicat în volumul său Exorcising Our Demons, pp. 375-409.

5. Vezi Zika, „Les parties du corps”, pp. 404, 411. Vezi şi Couliano, Eros and Magic, p. 47.

6. Există mai multe liste ale supercomentariilor. Vezi Simon, „Interpreting the Interpreter”, pp. 86-128; M. Steinschneider, „Supercommentare zu Ibn Esra, zur Orientirung in verschiedenen Handschriften”, Jüdische Zeitschrift für Wissenschaft und Leben, VI (1868), pp. 121-131; Idem, „Supercommentare zu Ibn Esra’s Pentateuchcommentar”, în A. Berliner (ed.), Pletath Soferim, Breslau, 1872, pp. 42-46 şi 50-54 (secţiunea în limba germană); A. Berliner, „Supercommentare zu Abraham Ibn Esra”, Magazin für die Wissenschaft des Judenthums, III (1876), pp. 41-51; IV (1877), pp. 145-149. Dintre lucrările mai recente, vezi importanta analiză pe tema planetei Saturn în Sela, Abraham ibn Ezra and the Rise of Medieval Hebrew Science, pp. 151-154 şi, într-o expunere mai amplă, în versiunea engleză, „Appropriation of Saturn”, pp. 21-53. Existenţa unei literaturi atât de consistente demonstrează influenţa fundamentală a gândirii lui Ibn ‘Ezra asupra evreilor la sfârşitul secolului al XIII-lea şi în secolul al XIV-lea. Desigur, alţi gânditori evrei au menţionat planeta Saturn înaintea lui Ibn ‘Ezra, în special Bar Chiyyà.

7. Idel, Absorbing Perfections, pp. 251-252, 340-342, 415-416. Un exemplu de descriere succintă a lui Saturn ca planetă malefică ce-i guvernează pe evrei şi Şabatul, dar fără referinţe la vrăjitorie sau la magie poate fi văzut în citatul anonim pus pe seama lui Shelomò ibn Gabirol (cunoscut ca Avicebron), plasat la începutul operei lui Yosef ben Shelomò Al-Ashqar Tzafnat pa‘aneach (începutul secolului al XVI-lea) în Ms. Ierusalim, 4° 154, f. 2a. Este posibil ca autorul scurtului tratat să fie chiar Al-Ashkar. Cf. ibidem, f. 36b, unde pasajul apare fără menţiunea numelui lui Ibn Gabirol. Nu am identificat această structură conceptuală negativă în scrierile lui Ibn Gabirol însuşi. Pe de altă parte, am găsit fragmente dintr-un comentariu la Sefer Yetzirà care s-a pierdut, operă a unuia dintre maeştrii lui Rashi, în care pe lângă caracteristicile mai pozitive apare o descriere negativă a planetei Saturn, conform tiparului din Sefer Yetzirà. Nădăjduiesc să pot publica şi discuta aceste fragmente într-un studiu separat.

8. Tetrabiblos III (18, Ashmand), p. 163; III, 13 (Robbins), p. 347. Vezi şi Sela, Abraham Ibn ‘Ezra and the Rise of Medieval Hebrew Science, pp. 138-146; Schwartz, „Astrology and Astral Magic”, pp. 57, 63; mai recent, C. Kreisel, „Sabbath in Jewish Philosophy: From Supra-Natural to Natural”, în G. Blidstein (ed.), Sabbath: Idea, History, Reality, Ben Gurion University Press, Beer Sheva, 2004, pp. 72-75 (în ebraică). În alte secţiuni ale acestui studiu autorul ia în discuţie diferite abordări filosofice ale Şabatului, dintre care unele sunt astrologice şi sunt legate de planeta Saturn. Vezi ibidem, pp. 75-78. În legătură cu acest capitol din Tetrabiblos, vezi şi infra, capitolul 2.

9. Vezi Sela, „Appropriation of Saturn”, p. 31; Klibansky, Panofsky şi Saxl, Saturn, p. 207. Vezi C. Burnett şi K. Yamamoto, Abū Ma‘shar on Historical Astrology: The Book of Religions and Dynasties on Great Conjunctions, Brill, Leiden, 2000.

10. Klibansky, Panofsky şi Saxl, Saturn, pp. 207-208; Zafran, „Saturn”, pp. 16-17. Despre acest autor, vezi M. Steinschneider, Die Hebraeischen Ubersetzungen des Mittelalters und die Juden als Dolmetscher, Berlin, 1893, pp. 561-562. Despre şerpi şi Saturn/Şabatai, vezi infra, capitolul 2, cu referire la Shabbetay Tzvi.

11. Ms. Oxford, Bodleian Library, Hunt. 305 (= Neubauer 2029), ff. 247b-248a. Despre acest autor, vezi Klibansky, Panofsky şi Saxl, Saturn, p. 206 n. 10. Un alt important scriitor musulman, Al-Biruni, autor enciclopedic din secolul al XII-lea, împărtăşeşte opinii similare.

12. Hitbodedut. În multe surse, aceasta este o caracteristică comună a lui Saturn. Vezi şi Ibn ‘Ezra, Sefer ha-te‘amim, ediţie îngrijită de Y.L. Fleisher, Mossad ha-Rav Kook, Ierusalim, 1951, p. 62. Despre termenul hitbodedut cu sensul de concentrare mentală, vezi Idel, „Hitbodedut as Concentration in Jewish Philosophy”.

13. Sam ha-mawet. Vezi şi Sefer ha-te‘amim, p. 62. În alte versiuni apare „îngerul morţii”.

14. Orek ha-machashavà. Pentru această temă, vezi în special izvoarele neoplatoniciene discutate în Klibansky, Panofsky şi Saxl, Saturn, pp. 250-255.

15. Ha-keshafim ve-ha-hashabba‘ot. Termenul keshafim şi paralela lui, kishshuf, vor apărea des în analizele următoare. Despre utilizarea acestui termen în Biblie, vezi Jeffers, Magic and Divination, pp. 65-70, care propune, de fapt, traducerea lui prin „vrăjitorie”. Voi folosi acest termen pentru a-l deosebi de magie şi mai ales de magia naturală, din cauza nuanţelor negative pe care le are termenul kishshuf în contextele în care va fi citat. Despre opinii diferite privind vrăjitoria în literatură, vezi Harari, Early Jewish Magic, passim.

16. Ha-pillug. Vezi Sefer ha-te‘amim, p. 63.

17. Tzara‘at.

18. Reshit chokmà, cap. 4. Am combinat versiunea care apare într-un pasaj al acestei cărţi aşa cum este citată explicit în J. Bonfils, Tzafnat pa‘aneach, I, p. 49, cu ediţia curentă a cărţii. Vezi şi ibidem, I, p. 270. Versiunea curentă a acestui fragment, îngrijit şi tradus de R. Levi şi F. Cantera, The Beginning of Wisdom, An Astrological Treatise by Abraham ibn ‘Ezra, Paris, 1939, pp. xlii-xliv, nu conţine referinţa la farmece şi vrăjitorie din versiunea lui Bonfils, pe care am inserat-o între paranteze. Pentru o traducere modernă în limba franceză, vezi Abraham ibn ‘Ezra, Le Livre des fondements astrologiques, Bibliotheca Hermetica, Paris, 1977, pp. 140-143. Vezi şi Barkay, Science, Magic and Mythology, p. 30 n. 84; Idel, „Hitbodedut as Concentration in Jewish Philosophy”; Ginsburg, Sod, p. 163 n. 378, unde se găseşte o enumerare a izvoarelor evreieşti care îl precedă pe Ibn ‘Ezra în descrierea naturii negative a lui Saturn. Pentru opinia lui Ibn ‘Ezra despre evrei, Saturn şi melancolie, vezi şi Langermann, „Some Astrological Themes”, pp. 59-60, şi varianta care are şi traducerea în engleză a pasajului din Ibn ‘Ezra, în Ibn ‘Ezra, The Book of Reasons, cap. 4, pp. 71-76 şi 349-350. Ar trebui semnalat şi faptul că, deşi numele lui Ibn ‘Ezra este menţionat sporadic în Klibanksy, Panofsky şi Saxl, Saturn, cele mai importante fragmente ale acestui autor au fost trecute cu vederea.

19. Gilluy ha-sod. În Sefer ha-te‘amim, p. 62: da‘at ha-sodot, sau „cunoaşterea secretelor”, ca în textul despre Saturn citat supra. Vezi şi Schwartz, Astral Magic, pp. 119, 186.

20. Da‘at ha-kishshuf. Traducerea engleză nu este atât de precisă: „iscusinţă în vrăjitorie”. Vezi şi supra, nota 15.

21. Reshit chokmà, p. 1. Este interesant că pasajul nu apare în descrierea atributelor Lunii din Sefer ha- te‘amim, pp. 69-71.

22. Adică lumea celestă, alcătuită din planete şi stele.

23. Ha-ma‘arakhà ha-‘elyonà. Această expresie a fost folosită într-o gamă variată de contexte pentru a indica tipuri superioare de ordine, mai întâi cea astrală şi apoi cea teozofică, de pildă în titlul faimoasei cărţi anonime de teozofie Sefer ma‘areket ha-Elohut, scrisă la începuturile secolului al XIII-lea în Catalonia. Vezi Idel, „On Some Forms of Order”, pp. lvi-lvii.

24. Ediţie îngrijită de A. Weiser, vol. II, p. 47.

25. În legătură cu această temă şi rezonanţele ei în Evul Mediu, vezi A. Ravitzky, „The Anthropological Theory of Miracles in Medieval Jewish Philosophy”, în I. Twersky (ed.), Studies in Medieval Jewish History and Literature, vol. II, Harvard University Press, Cambridge, Massachusetts, 1984, pp. 238-239, 250; Barkai, Science, Magic and Mythology, p. 20; H. Kreisel, „Miracles in Medieval Jewish Philosophy”, Jewish Quarterly Review, LXXV (1984), pp. 119-121; G. Holzman, The Theory of the Intellect and Soul in the Thought of Rabbi Moshe Narboni, teză de doctorat, Universitatea Ebraică, Ierusalim, 1996, pp. 293-299 (în ebraică).

26. Vezi Langermann, „Astrological Themes”, p. 60; şi, infra, citatul atribuit lui Ibn Waqar şi, după el, lui Yohanan Alemanno.

27. Shiga‘on. Vezi şi ibidem, p. 233.

28. The Book of Reasons, în traducerea lui S. Sela, pp. 71-73.

29. Aceasta este opinia mai multor autori antici; vezi Klibansky, Panofsky şi Saxl, Saturn, p. 218, şi Ptolemeu, Tetrabiblos I, 5.

30. Talmudul Babilonian, Pesachim 112b. Pentru aprofundări ale acestei teme, vezi Ginzberg, Legends of the Jews, vol. V, p. 405 n. 72. Aşadar ideea astrologică a influenţei negative a lui Saturn în timpul nopţii de miercuri şi a lui Marte în noaptea de vineri poate fi identificată încă din sursele rabinice şi, sub influenţa lor, în unele discuţii halakhice medievale, toate enumerate de Ginzberg.

31. Comentariu la Exod 20,14, ediţie îngrijită de A. Weiser, vol. II, Mossad ha-Rav Kook, Ierusalim, 1977, pp. 139-140. Vezi Ginsburg, Sod, p. 164 n. 379. Acest text este citat fără menţionarea sursei de către Yosef ben Shelomò Al-Ashqar în Tzafnat pa‘aneach, ff. 113b-114a, şi vezi şi ibidem, ff. 69b-70a, şi de contemporanul său, Yitzchaq Caro în Toledot Yitzhaq, f. 12a. Vezi şi Barkai, Science, Magic and Mythology, p. 31. Pentru un ecou al acestui pasaj în secolul al XVII-lea, vezi Halbronn, Le monde juif et l’astrologie, pp. 281-282. Vezi şi P. Ammann, „Music and Melancholy: Marsilio Ficino’s Archetypal Music Therapy”, Journal of Analytical Psychology, XLIII (1998), pp. 571-588. Îi mulţumesc lui Daniel Abrams fiindcă mi-a atras atenţia asupra acestui articol.

32. Vezi, de exemplu, Comentariul la Rashi, în Talmudul Babilonian, Berakot 29b şi Yosef Angelet, Sefer livenat ha-sappir, ediţie îngrijită de S. Mussaioff, Ierusalim, retipărită în 1971, f. 22bc.

33. Cel al lui Saturn. Vezi şi infra, capitolul 2.

34. Saturn.

35. Chakam charashim. Despre originea magică a acestei fraze în Biblie, vezi Jeffers, Magic and Divination, pp. 49-52.

36. Faptul că sar chamishim – care duce cu gândul la concepţia rabinică despre cele cincizeci de porţi ale sefirei Binà – şi navon sunt menţionate aici poate oglindi o legătură între Saturn şi Binà, conexiune devenită ulterior explicită în unele texte cabalistice, după cum vom vedea infra.

37. Cf. Isaia 3.3.

38. Ibn ‘Ezra, Chay ben Meqitz, p. 143; şi Iggeret Chay ben Mekitz by Abraham ibn ‘Ezra, volum îngrijit de I. Levin, Tel Aviv University, Tel Aviv, 1983, pp. 78-79. Pentru numărul cincizeci, care în multe cărţi cabalistice este pus în relaţie cu sefira Binà, vezi şi textele cabalistice discutate infra.

39. Sefer Yetzirà IV, 5. Există două versiuni principale ale cărţii: una mai lungă, citată supra, şi una mai scurtă, în care ziua prezidată de Saturn este duminica. În legătură cu această carte, vezi, inter alia, Peter A. Hyman, „Was God a Magician? Sefer Yetzirah and Jewish Magic”, Journal of Jewish Studies, XL (1989), pp. 225-237; Idel, Golem, pp. 9-26 şi passim; Y. Liebes, Ars Poetica in Sefer Yetzirà, Schocken, Ierusalim şi Tel Aviv, 2000 (în ebraică). Pentru apoteoza scrierii Sefer Yetzirà în cultura evreiască, vezi Idel, „Golems and God”, pp. 232-243. Pentru astrologie în această carte, vezi Kiener, „Astrology in Jewish Mysticism”, pp. 5-7, şi acum Bar Ilan, Astrology and Other Sciences, pp. 83-114.

40. Deja menţionat.

41. În legătură cu scrierea numelui de 72 de litere pe un pergament din piele de cerb, ea poate fi văzută deja într-o formulă care apare într-un text magic provenit din cercurile hasidice aşkenaze, Siddur Rabbenu Shelomo of Germaiza, ediţie îngrijită de M. Hershler, Ierusalim, 1972, p. 99 (în ebraică).

42. Sefer ha-melammed, Ms. Paris, Bibliothèque Nationale de France, 680, ff. 292b-293a. Despre acest tratat, vezi Idel, Abraham Abulafia’s Works and Doctrine, pp. 15-17.

43. Idem, „On Judaism, Jewish Mysticism and Magic”, pp. 195-213.

44. Vezi, de exemplu, Idel, Language, Torah, and Hermeneutics, p. 152 n. 89.

45. Pentru o analiză a recursului la acest nume divin în secolele al XI-lea şi al XII-lea, vezi M. Idel, „On She’elat Halom in Hasidei Ashkenaz: Sources and Influences”, Materia Giudaica, X/1 (2005), pp. 99-109.

46. Ediţie îngrijită de S.H. Halberstam, Berlin, 1885, p. 247 (în ebraică); vezi şi Ginzberg, Legends of the Jews, vol. V, p. 164 n. 61. În legătură cu ideea că fiecare planetă este guvernată de un înger pentru care planeta îndeplineşte funcţia de templu şi talisman, vezi Shihaboddin Yahya Sohrawardi, mistic musulman din secolul al XII-lea; vezi şi H. Corbin, L’Archange empourpré, Fayard, Paris, 1976, p. 489.

47. Vezi şi Eleazar din Worms, Sode razaya, Ierusalim, 2004, p. 46 (în ebraică); Elchanan ben Abraham din Esquira, Sefer yesod ‘olam, operă cabalistică scrisă la începutul secolului al XIV-lea, Ms. Moscova, Biblioteca Naţională a Rusiei, Günzburg 607, f. 115a, unde acest înger este pus în legătură cu Şabatai şi în al şaptelea cer al lui ‘Aravot; dar şi Trachtenberg, Jewish and Magic Superstition, p. 251, şi textul publicat de Scholem, Demons, Devils, and Souls, p. 112. Vezi şi în interesantul tratat fără titlu al lui Alemanno, conservat în Ms. Paris, Bibliothèque Nationale de France, 849, f. 64a. Pentru alte referinţe, vezi M.M. Schwab, Vocabulaire de l’angélologie d’après les manuscrits Hébreux de la Bibliothèque Nationale, Arché, Milano, 1989, p. 352. Vezi şi expunerea din cartea ocultistului francez de la jumătatea secolului al XIX-lea Eliphas Lévi The Key of the Mysteries (traducere în limba engleză de A. Crowley), care comentează pe marginea literei resh din alfabetul ebraic: „Distrugere şi Regenerare, Timp, Saturn, Cassiel, Rege al Mormintelor şi al Singurătăţii”. Cu toate acestea, în originalul francez apare doar tema mormintelor, fără celelalte atribute menţionate în traducere. Afinitatea între morminte şi Saturn apare şi în fragmentul lui Yosef Ashkenazi redat infra, în Addenda.

48. Vezi Ibn ‘Ezra, Reshit chokmà, p. xliv, şi citatul din Alcabitius redat mai sus.

49. Saro. O viziune cât se poate de neobişnuită despre Saturn ca înger care guvernează mai degrabă peste o zi decât peste o planetă. A se compara cu opinia atestată într-o epistolă astro-magică atribuită lui Maimonide, în Ms. Londra, British Library Or. 19788, ff. 4b-5a; Abraham Chamoy, Liderosh Elohim, Livorno, 1870, ff. 19b-20a; Chemdà genuzà, ediţie îngrijită de Z. Edelman, Königsberg, 1856, ff. 43b-44a: „Şi din acest vers se ivesc şapte nume care corespund celor şapte îngeri ai cerurilor care sunt Saturn, Jupiter, Marte, Soarele, Venus, Mercur, Luna”. Referitor la contextul acestei afirmaţii, vezi M. Idel, „Astral Dreams in Judaism: Twelfth to Fourteenth Centuries”, în D. Shulman şi G.G. Stroumsa (ed.), Dream Cultures, Explorations in the Comparative History of Dreaming, Oxford University Press, New York, 1999, pp. 239-242.

50. Comentariu la liturghie, Ms. Paris, Bibliothèque Nationale de France, 848, f. 15a. Pentru câteva detalii în legătură cu acest tratat, vezi Idel, „Ramon Lull and Ecstatic Kabbalah”, pp. 170-174, precum şi ediţiile recente: S. Campanini, Yehudah ben Nissim ibn Matka: Perush ha-Tefetot, în G. Busi, Catalogue of the Kabbalistic Manuscripts in the Library of the Jewish Community of Mantua, Cadmo, Florenţa, 2001, pp. 219-358; şi A. Afterman, The Intention of Prayers in Early Ecstatic Kabbalah, Cherub Press, Los Angeles, 2004, p. 228 (în ebraică). În ciuda faptului că este profund influenţat de Sefer Yetzirà, al cărei autor face o legătură între Şabatai şi duminică, cabalistul anonim acceptă totuşi opinia astrologilor. Este şi cazul scrierilor lui Yosef Giqatilla Sefer ha-niqqud, Cracovia, 1608, f. 10a, şi Sha‘ar ha-niqqud, publicată în Arze Levanon, Veneţia, 1601, f. 39b.

51. Vezi Sefer Razi’el ha-mal’akh, Amsterdam, 1701, ff. 20a, 34b. În alte locuri (f. 5a), îngerul asociat cu Saturn este Mihail, considerat în multe izvoare drept îngerul care călăuzeşte poporul lui Israel. Încă o dată, ibidem, f. 41b, Saturn este pus în legătură cu Şabatul şi cu un înger care, conform unei variante, se numeşte Yisra’el! Pentru o altă versiune a tratatului Sefer Razi’el, vezi Ms. New York, Jewish Theological Seminary 8117, ff. 70a, 71a. Despre acest manuscris, vezi Leicht, Astrologumena, pp. 332-333; vezi şi A. García Aviles, „Alfonso X y el Liber Raziel: Imágenes de la magia astral judia en el scriptorium alfonsi”, Bulletin of Hispanic Studies, LXXIV (1997), pp. 21-39. Ulterior, legătura dintre Qaftzi’el – scris uneori Qatzfi’el – şi Saturn a devenit comună şi revine în diverse surse succesive.

52. Ribbuy ha-hashba‘ot ha-kohot ha-Yehudiyyot.

53. Poate o aluzie la conceptul de neshamà yeterà. Vezi Talmudul Babilonian, Betzà 16a. Vezi relaţia dintre sufletul suplimentar, Şabat şi Saturn în pasajul pericopei Yitro din Zohar chadash, discutat infra; supercomentariul la Abraham ibn ‘Ezra scris de Shelomò Franco la jumătatea secolului al XIV-lea, publicat în D. Schwartz, The Philosophy of a Fourteenth Century Jewish Neoplatonic Circle, Bet Tzvi Institute şi Bialik Institute, Ierusalim, 1996, p. 261 (în ebraică); controversa între el şi Abraham ibn Al-Tabib, publicată în Idem, „Worship of God”, pp. 228-229, şi Idem, Studies on Astral Magic, pp. 168-170. Pentru mai multe informaţii în legătură cu Ibn al-Tabib, vezi D. Schwartz, „R. Abraham Al-Tabib: The Man and His Oeuvre”, Kiryat Sefer, LXIV (1992-1993), pp. 1397-1400 (în ebraică).

54. În Biblie, aceşti doi termeni indică suspendarea activităţilor agricole pe durata celui de-al şaptelea şi, respectiv, al patruzeci şi nouălea an. Primul este un exemplu de heptadă simplă, al doilea, de heptadă complexă. Deşi Abulafia nu explică modul în care utilizează termenii, presupun din context că el se referă mai degrabă la ciclurile cosmice, de şapte mii şi de patruzeci şi nouă de mii de ani, nu la semnificaţia biblică a termenilor. Pentru o altă conexiune între Yovel, „sfera lui Saturn” şi evrei, vezi interesantul fragment din Yehudà ben Shemarià, Comentariu la Pentateuh, ediţie îngrijită de L.N. Goldfeld, publicat în Qovetz ‘Al Yad (n.s.), X (1982), p. 150 (în ebraică), unde sunt evidente influenţele atât dinspre Ptolemeu, cât şi dinspre Yehudà ibn Matqà.

55. Abraham Abulafia, Comentariu la Sefer Yetzirà, Ms. Harvard, Houghton 58, f. 40a, ediţie îngrijită de I. Weinstock, Mossad ha-Rav Kook, Ierusalim, 1984, p. 4. Pentru mai multe informaţii despre farmece, hashba‘ot, la începuturile Cabalei profetice, vezi materialul publicat şi analizat în M. Idel, „Incantations, Lists and «Gates of Sermons» in the Circle of Rabbi Nehemiah ben Shlomo the Prophet, and Their Influences”, Tarbiz, LXXVII (2009), pp. 499-506 (în ebraică). O temă care merită o analiză separată este posibila afinitate între combinaţia de speculaţii astrologice şi lingvistice, inclusiv arta combinaţiilor, la Raymundus Lullus şi Abulafia. Pentru Lullus, vezi Yates, Lull & Bruno, pp. 14-16, 21, 23-24. Pentru alte afinităţi între cele două şcoli de gândire, vezi şi studiul meu „Ramon Lull and Ecstatic Kabbalah”, pp. 170-174, şi M. Idel, „Ashkenazi Esotericism and Kabbalah in Barcelona”, Hispania Judaica, V (2007), pp. 100-104.

56. Vezi, de exemplu, lista de paralele redactate de Weinstock, Commentary on Sefer Yetzirah, pp. 51-62, care încearcă să demonstreze că, de fapt, Comentariul lui Togarmi a fost redactat de Abulafia însuşi, o teorie pe care o consider destul de puţin verosimilă. Sper să tratez aceste teme în ediţia acestei opere îngrijită de mine.

57. Publicat de Gershom Scholem ca anexă la The Qabbalah of Sefer ha-Temunah and of R. Abraham Abulafia, volum îngrijit de Y. ben Shlomo, Akademon, Ierusalim, 1969, p. 235 (în ebraică). În legătură cu această ipoteză, vezi M. Idel, „On Paradise in Jewish Mysticism”, în C. Ben-Noon (ed.), The Cradle of Creativity, Ramot, Hod ha-Sharon, 2004, pp. 609-644.

58. Talmudul Babilonian, Şabat 117b.

59. Despre această frază şi semnificaţia ei în Comentariul la Sefer Yetzirà, vezi Idel, Language, Torah, and Hermeneutics, p. 10.

60. Pagina 4, nota la rândul 17.

61. Despre acest personaj fundamental, a cărui gândire merită un studiu mai complet, vezi importantul studiu al lui Gershom Scholem în Studies in Kabbalah (1), ediţie îngrijită de J. ben Shlomo şi M. Idel, ‘Am ‘Oved, Tel Aviv, 1998, pp. 112-136 (în ebraică), unde se demonstrează în mod definitiv că el este autorul Comentariului la Sefer Yetzirà atribuit altminteri şi unui cabalist anterior, Abraham ben David (Rabad). Vezi şi G. Vajda, „Un chapitre de l’histoire du conflit entre la kabbale et la philosophie: la polémique antiintellectualiste de Joseph b. Shalom Ashkenazi”, ADHLMA, XXIII (1956), pp. 45-143; Pedaya, Sabbath, Sabbatai; M. Hallamish, „Fragments from the Commentaries of R. Joseph ben Shalom Ashkenazi on Psalms”, Da‘at, X (1983), pp. 57-70 (în ebraică); Liebes, Studies in the Zohar, pp. 93-95; Ogren, Renaissance and Rebirth, pp. 18-20; H.J. James, The Art of Conversion, Christianity & Kabbalah in the Thirteenth Century, Brill, Leiden, 2000, pp. 139-141, 169-170; M. Idel, „Ashkenazi Esotericism and Kabbalah in Barcelona”, Hispania Judaica, V (2007), pp. 101-103; Idel, Absorbing Perfections, pp. 367-377; Idem, „An Anonymous Commentary on Shir ha-Yihud”, în K.E. Groezinger şi J. Dan (ed.), Mysticism, Magic and Kabbalah in Ashkenazi Judaism, Walter de Gruyter, Berlin şi New York, 1995, pp. 151-154; vezi infra, nota 70.

62. În spaţiu, care, conform Sefer Yetzirà, este una dintre cele trei dimensiuni ale realităţii. Celelalte două sunt menţionate imediat după.

63. Acesta este primul grup de litere care alcătuiesc numele de 42 de litere; în Comentariul la Sefer Yetzirà scris de Yosef Ashkenazi, fiecare dintre cele şase litere corespunde uneia dintre cele şapte planete. Afinitatea dintre cele şapte planete şi numele de 42 de litere este evidentă în Abulafia, Gan na‘ul, p. 38, într-un pasaj copiat şi în Sefer ha-peli’à I, f. 76c. Vezi şi Elqayam, „The Rebirth of the Messiah”, p. 155 n. 123 şi 124.

64. Chokmat ha-keshafim.

65. Shemu‘ot ra‘ot. În Sefer ha-peli’à, varianta este ‘etzà ra‘à, „sfat rău”. Pentru afinitatea dintre Saturn şi sfat, vezi E. Wind, Pagan Mysteries in the Renaissance, Penguin, Harmondworth, 1967, p. 279.

66. În ebraică, expresia este marà shechorà, adică „umoare neagră” sau melancolie. Legătura între Saturn şi melancolie este evidentă în multe texte antice, medievale şi renascentiste, după cum demonstrează amplu monografia lui Klibansky, Panofsky şi Saxl, Saturn. Conexiunea este evidentă şi în numeroasele surse evreieşti care au scăpat atenţiei acestor autori. Pe lângă literatura astrologică creată începând din secolul al XII-lea, vezi şi literatura zoharică: Zohar chadash, ediţie îngrijită de R. Margoliot, Mosssad ha-Rav Kook, Ierusalim, 1978, ff. 32a, 32d; Zohar, III, f. 237b (Ra’aya mehemna); Tiqqune Zohar, nr. 21, f. 56b; nr. 70, f. 124ab. Vezi şi Elqayam, „Sabbatai Sevi’s Manuscript”, pp. 361-365. În legătură cu Saturn şi melancolia, vezi expunerea mai amplă din următoarele două capitole. Pentru afinitatea dintre bila neagră, negru şi moarte sau boli, vezi propunerea lui M. Foucault, Madness and Civilization: A History of Insanity in the Age of Reason, Tavistock Publications, Londra, 1967, pp. 116-118.

67. Isaia 11.2.

68. Comentariu la Sefer Yetzirà, ff. 51c-52a, copiat în Sefer ha-peli’à, I, f. 57b. Vezi şi infra, Addenda. Acest citat are ecouri în operele a numeroşi autori evrei. Vezi, de exemplu, repercusiunile pasajului în Comentariul la Sefer Yetzirà scris de Moshé din Kiev şi intitulat Otzar ha-Shem. O variantă ceva mai scurtă a fost copiată anonim în tratatul fără titlu al lui Alemanno, conservat în Ms. Paris, Bibliothèque Nationale de France, 849, ff. 73b-74a. O versiune a acestui pasaj, cu mici diferenţe faţă de fragmentul precedent, se găseşte în opera scrisă la începutul secolului al XVI-lea de Yosef ben Shelomò Al-Ashqar, Tzafnat pa‘aneach, f. 71a. Vezi şi ibidem, f. 37ab, unde se menţionează o altă interpretare escatologică a lui Saturn. Pentru discuţii ulterioare despre Saturn în această operă, vezi şi ibidem, ff. 36b, 69b-70a. O compilaţie târzie de tradiţie cabalistică existentă în Ms. New York, Jewish Theological Seminary 2054, ff. 14b-15a, conţine o parafrază a acestui text. Despre o utilizare a fragmentului la sfârşitul secolului al XIX-lea, fără menţionarea sursei, ca parte a unei compilaţii de tradiţii diferite despre Şabatai/Saturn, vezi Chamoy, Daveq me-ach, pp. 95-96. Pentru identificarea lui Saturn cu a treia sefira, fără implicaţii mesianice, vezi o altă carte a aceluiaşi Yosef Ashkenazi, şi anume Kabbalistic Commentary on Genesis Rabbah, p. 236. Vezi şi pasajele din Abraham Yagel redate infra, în acest capitol. Pentru afinitatea dintre Saturn, o a treia putere în interiorul pleromei, pe de o parte, şi un personaj escatologic, pe de altă parte, vezi analiza lui H. Corbin, Cyclical Time and Ismaili Gnosis, Londra, 1983, pp. 91-92, 94. Vezi şi Wolfson, „The Engenderment of Messianic Politics”, pp. 243-244 n. 135, iar pentru o altă posibilă paralelă cu Ismailiya, vezi B. Naor, Post-Sabbatian Sabbatianism, Orot, Spring Valley şi New York, 1999, pp. 14-20.

69. Despre ecourile acestui citat, vezi infra, capitolul 2; iar pentru textul complet, vezi infra, Addenda. Trebuie subliniat şi că, în fragmentul succesiv, cabalistul anonim menţionează de câteva ori numele Şabatai, mai des decât în versiunea originală a lui Yosef Ashkenazi, Comentariu la Sefer Yetzirà.