© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8372-7

ISBN PDF: 978-973-46-8373-4

ISBN print: 978-973-46-7934-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAN COMAN s-a născut pe 27 iulie 1975 la Gersa, Bistriţa-Năsăud. A debutat cu volumul de poezie anul cîrtiţei galbene (Timpul, 2003), urmat de ghinga (Vinea, 2005), Dicţionarul Mara (Cartier, 2009) şi Insectarul Coman (Charmides, 2017; Premiul Radio România Cultural, Premiul Observator cultural, Premiul Cartea de poezie a anului 2017 la Gala tinerilor scriitori). În 2004 primeşte Premiul Naţional de Poezie „Mihai Eminescu”, Opera Prima, şi Premiul de Debut al Uniunii Scriitorilor din România. În 2010 obţine Premiul pentru poezie acordat de Radio România Cultural, iar în 2011, Vilenica Crystal Prize, Slovenia. A publicat de asemenea volumele de proză Irezistibil (Cartea Românească, 2010), Parohia (Cartea Românească, 2012; Polirom, 2017), Căsnicie (Polirom, 2015, 2016) şi aceste lucruri care nu se vor schimba niciodată (Polirom, 2019). Textele sale sînt incluse în antologii din România, Suedia, Franţa, SUA, Serbia, Ungaria, Slovenia, Canada.

Am avut oroare întotdeauna de viețile romanțate.

(George Enescu – în dialog
cu Bernard Gavoty)

caietul galben

1

Geamurile înghețaseră tun.

Cînd s-a trezit, bărbatul s-a ridicat brusc în coate și vreme de cîteva minute n-a făcut altceva decît să-și urmărească, buimac, respirația:

cînd inspira, aerul șuiera așa cum șuieră vîntul, în plin viscol, pe sub ușă, lipindu-i nările;

cînd expira, aerul cald îi ieșea cu viteză prea mare din plămîni, iritîndu-i pieptul – putea vedea respirația plutindu-i la foarte mică distanță deasupra gurii, întărindu-se la nici patru centimetri de barba sa neagră, rămînînd prinsă în forme care mai de care mai ciudate, țeapănă ca un ciob de sticlă, schimbîndu-și brusc direcția, izbind la întîmplare lucrurile din jur.

Învelită cu pătura groasă de lînă, femeia de lîngă el încă dormea. Nu părea s-o deranjeze frigul. Doar mirosul ei (primul lucru pe care bărbatul îl simțea dimineața, imediat ce făcea ochi) dispăruse.

S-a ridicat și a aprins focul în vatră.

Apa din ligheanul de pe pridvor a pocnit sub apăsarea palmelor sale, dezlipindu-se doar pe la margini, rotindu-se ca un cub de gheață nefolositor.

Degetele i s-au lipit, dureros, de clanță, apoi de poarta de fier.

S-a întors cu bucata de gheață, pe care a trîntit-o în oala de pe cuptor.

După ce s-a trezit ea, s-au spălat pe mîini și pe față, umăr lîngă umăr, murmurîndu-și, fiecare pentru sine, rugăciunile de dimineață.

Apoi ea s-a îmbrăcat, ca întotdeauna, în negru, el cu costumul cel nou, croit special la atelierul din Dorohoi și s-au dus la biserică.

Cînd, imediat după bărbatul ei, ea s-a aplecat deasupra Fecioarei Maria, să sărute icoana, și-a dat seama că degetele n-o mai ascultau: înțepeniseră chiar și acoperite cu mănușile din lînă, nu reușea nicicum să-și lipească degetul mare de arătător și arătătorul de mijlociu, așa că și-a făcut cruce repede, cu palma întinsă, cu degetele rășchirate, cu durerea ca o sîrmă ghimpată apăsîndu-i strîns, tot mai strîns oasele.

A rămas acolo, în spate, printre celelalte femei, zărindu-l doar o clipă: reușise să se strecoare printre bărbați și se așezase în față de tot, lîngă diac, îndesîndu-și cu mișcări nervoase cușma în strană.

Cu puțin înainte de predică, i-a auzit vocea.

Ea nu cînta niciodată acolo, printre oameni, dar lui îi plăcea să-și facă auzită vocea la fiecare slujbă. Mai puternică decît a tuturor celorlalți, cea mai frumoasă voce din tot Liveniul și din tot Mihăileniul și poate din tot județul Dorohoi. Nici vocea părintelui nu era atît de melodioasă, dar părintele, în straiele sale sfințite, cu predicile sale amețitoare, era cu totul altceva.

Bărbatul cînta rar, dar, atunci cînd cînta, o făcea pentru ea. Pentru ochii ei și, mai ales, pentru privirea aceea care-l făcea, iar și iar, s-o dorească. Știa bine că femeia aceea fragilă și tăcută pe care, fără să stea prea mult pe gînduri, o luase de nevastă cu mai bine de 15 ani în urmă n-o să reziste: dacă el va cînta, la un moment dat ea își va ridica ochii și-l va privi. Poate singura privire din ziua aceea, poate singura zi din săptămînă în care el îi putea vedea, clar și limpede, ochii – ochii aceia care-i aminteau de corpul ei și de rotunjimile ascunse ale corpului și de nenumăratele încercări pe care trebuise să le treacă pentru a ajunge la sufletul ei adînc și întunecat și ascuns ca o mină din munți. Așa că duminică de duminică, puțin înainte de predică, înălța cîntece către Domnul Dumnezeul nostru, Tatăl Atotțiitorul, Făcătorul ceriului și al pămîntului, luînd-o înaintea preotului, ridicînd vocea mult deasupra vocilor celorlalți, așteptînd-o să ridice capul și, fără să-i zîmbească, să-i zîmbească așa cum fac femeile către bărbații lor în vremea tulbure a plăcerii.

Aerul înghețase și strălucea în lumina nemișcată a amiezii: un mare clopot de sticlă sub cupola căruia, rînd pe rînd, enoriașii din Liveni-Vîrnav intrau imediat ce, cu sufletele ușoare și cu cușmele îndesate pe cap, părăseau biserica. Se opreau pentru o clipă în ușă, mijindu-și ochii, încercînd să privească dincolo de pereții groși ai gerului care sclipea de jur împrejurul lor, un tunel de gheață rotund și transparent, strălucind orbitor în lumina soarelui cu o mie, cu o sută de mii de dinți.

Zăpada scîrțîia sub picioarele femeilor care, ieșite deja în drum, șușoteau, așteptîndu-și bărbații, învîrtindu-se-n cercuri tot mai largi, încercînd să-și încălzească mîinile, mișcîndu-le prin buzunarele cojoacelor de duminică, acoperindu-și nasurile cu capătul înflorat al năframelor. Unele după altele dispăreau apoi odată cu bărbații care, desprinși de grupul lor gălăgios și tot mai mărunt din curtea bisericii, înaintau parcă dintr-odată mai repede, grăbindu-le, vorbindu-le doar din cînd în cînd și doar peste umăr, refăcînd, după sfînta slujbă, ritmurile obișnuinței.

Rămasă singură, ea a ridicat capul și l-a căutat din ochi. Ca de obicei, omul său era ultimul, încă povestind cu părintele, înconjurați amîndoi de frigul acela năprasnic, gesticulînd de parcă ar fi încercat să încălzească spațiul dintre ei, umezind din cînd în cînd aerul înghețat cu vorbele lor iuți și grele, îngălbenindu-l din loc în loc cu aburul cald ieșit dintre buze, de parcă ar fi turtit muște pe o perdea.

L-a urmat în tăcere. N-au mai coborît pînă la pod. Au trecut direct peste rîul înghețat și au urcat pe ulița școlii. Trebuie să mai încercăm, a zis. Îi sîntem datori Domnului nostru. Ce casă e aia fără copii? Pentru ce ne spetim și muncim toată ziua? Am vorbit și cu părintele, e de acord cu mine. Trebuie să facem încă o încercare.

Acum? Tocmai acum, în postul Crăciunului??

Cu atît mai mult cu cît sîntem în postul Crăciunului, a rîs el, prinzîndu-i capul în palme, trăgînd-o spre el și sărutînd-o pe buze. Ea a roșit, desprinzîndu-se cu o mișcare stîngace din îmbrățișare. A intrat în casă și, după ce el a făcut focul, a pus supa de găină la încălzit. Au mîncat în tăcere. El a ieșit în curte, ea a pus vasele în ligheanul de tablă, acoperindu-le cu apă călduță, închizînd pentru cîteva clipe ochii. Buzele lui moi și calde, barba mirosind a tămîie și apă de colonie. Toți copiii morți. Domnul Dumnezeul nostru, Atoatețiitorul, făcătorul ceriului și al pămîntului, lasă-ne-n pace măcar acum. E ultima încercare, îți spun răspicat, ultima.

2

Primăvara a găsit-o fericită, plîngînd.

El rîdea. Ieșea foarte de dimineață pe cîmp, verificînd munca țăranilor, supraveghind aratul și semănatul din întregul Liveni. Încrederea lui (totul va fi bine, o să vezi, de data asta totul va fi bine) o neliniștea și mai tare. Optimismul său a fost dintotdeauna cea mai mare presiune pe care, fără să știe, a pus-o asupra ei. Cu atît mai mult acum, cînd plăcerea pe care i-o dicta corpul devenea uneori de necontrolat. Plăcerea reușind să iasă la suprafață, devenind în răstimpuri mult mai puternică decît frica, acoperind-o cu totul. Nu e mai puțin adevărat că, mai apoi, frica își lua revanșa cu vîrf și îndesat. Cel mai adesea, rămasă singură-n casă, de dimineața devreme pînă seara tîrziu, nu se putea apuca de nimic. Plîngea întinsă pe pat și plîngea așezată la fereastră și abia își stăpînea lacrimile cînd ieșea în pridvor și se așeza pe scaun, cu privirea pierdută în gol. Uneori se oprea din plîns și începea să cînte. Și cîntecele erau atît de triste, încît o făceau să plîngă în hohote. Alteori se oprea din plîns și își privea corpul. Burta crescînd, mișcările grăbite și neașteptate ale copilului ei. Al cîtelea? Pentru cît timp? 11 copii morți. Cum avea să supraviețuiască încă unuia? Și izbucnea în plîns și plîngea pînă seara, cînd venea acasă bărbatul ei, folosind argumente și gesturi pe care nu le mai văzuse din prima lor vară împreună, cînd, întorși de la muncă, se întindeau în iarbă, beau vin și cîntau romanțe, el la vioară, ea la chitară, pînă ce luna cobora atît de mult, încît, dacă ar fi vrut, ar fi putut să o atingă cu mîna.

Niciodată pînă atunci – și nici de atunci încolo – nu au vorbit unul cu altul atît de mult.

Moașa din Liveni, o femeie bătrînă, înaltă și uscată, a primit vorbă în binecuvîntata zi de 19 august 1881, vorbă de la Costache Enescu să se grăbească: soția lui simțea din plin durerile facerii, icnind cu dinții încleștați, întinsă pe lutul răcoros al vetrei – singurul loc în care, după cum visase ea de nenumărate ori, se cuvenea să nască.

Un băiat, coană Mărioara!

Vocea moașei a plutit minute în șir pe deasupra patului pînă a reușit să ajungă la ea.

Al doisprezecelea copil.

Singurul.

Și dacă totuși va supraviețui?

3

Un băiat.

George, nu Ghiorghe, a rîs Costache de soră-sa, Tinca, auzind-o cum tot încerca să rostească numele așa cum trebuie. Tu și Parisul tău, că nu-i puteai zice simplu, ca la noi, Ghiorghe. Costache a rîs iar, luînd două sticle cu vin, ieșind pe poartă și îndreptîndu-se valvîrtej spre casa părintelui, să sfințească apa aceasta și să binecuvînteze rodul pîntecelui ei, amin.

Imediat ce și-a revenit, Maria a început să construiască în jurul copilului ziduri înalte, de siguranță. Ziduri nevăzute, escaladate cu greu chiar și de soțul său.

De data asta n-o să mă mai bazez doar pe tine, Doamne. Doamne, iartă-mă.

Își făcea rugăciunea de dimineață și rugăciunea de seară și între ele ridica baraj după baraj, cu o tenacitate și o îndîrjire de care uitase pînă și ea că e capabilă.

Îl ținea în brațe și-i cînta pînă adormea.

Se apleca deasupra pătuțului și îi veghea somnul.

Spăla rufele în trei ape, aerisea întruna încăperea, schimba în fiecare zi așternuturile.

Visa și încerca să-și amintească fiecare detaliu al viselor, notîndu-le într-un caiet cu coperți galbene, găsit în biroul plin de acte al lui Costache. Dacă micuțul ei George apărea vis de vis, atunci era liniștită.

A renunțat să mai dea piept cu frica: nu se mai gîndea deloc la ceilalți copii. Morții cu morții, viii cu viii, cum îi spuseseră întruna maicile de la mănăstirile luate în ultimii ani la rînd, pentru rugăciuni și spovedanie.

A renunțat la mîna destinului: încerca să decidă singură, cu foarte mare atenție, fiecare pas.

A renunțat pînă și la alăptat – vocea moașei, limpede și profetică, îi răsuna mereu în urechi: e mai bine să-l dai la țîța unei femei tinere, să nu bea copilul lapte de unde-au băut și ceilalți. A ales-o pe Anița lui Toader Ilcu, cea mai frumoasă, mai sănătoasă și mai curată dintre toate, supraveghindu-i îndeaproape gesturile.

Nu lăsa pe nimeni să se apropie prea mult: vecinii care au adus daruri (găini întregi sau jumătăți de găină gata gătită, sticle cu țuică de măr, pîini de casă împletite în formă de cunună) l-au privit pe copil doar prin gemulețul îngust al ușii (doarme, zicea ea, să nu-l trezim tocmai acum – și, deși le observa mirarea și nedumerirea, nu-i păsa); neamurile care i-au trecut rînd pe rînd pragul au fost servite cu fructe și ceaiuri în pridvor, la umbră, vorbind ceasuri întregi doar între ele sau, dacă apărea la timp Costache, ieșind și plimbîndu-se de-a lungul și de-a latul moșiilor pe care acesta le administra.

Uneori, duminica sau în zilele de sărbători, cînd rămîneau amîndoi cu băiatul, iar băiatul, înconjurat de perne, ridicat în funduleț, se juca învîrtind păpușa de cîrpe în mîini, Costache lua vioara veche de pe dulap, o ștergea de praf și cînta.

Maria îl scotea zilnic la aer, dar numai după ce, în prealabil, verifica ea însăși aerul. Evita vîntul, arșița, ploile negre de toamnă, frigul aspru al iernii. Se trezea de patru-cinci ori pe noapte și punea lemne pe foc, încălzea ceaiul, îi veghea somnul, îl ținea în brațe și-i cînta pînă adormea.

Cocuță al meu, zicea întruna, strîngîndu-l la piept. Costache rîdea de ea, dar rîdea în așa fel încît ea putea să-i simtă întru totul susținerea.

Frumusețea umplea din nou lumea, făcînd-o suportabilă. Frumusețea lumii cu tot alaiul ei de spaime și coșmaruri, strălucind anotimp după anotimp, dînd greutate lucrurilor, aranjîndu-le într-o ordine numai de ea știută.

Primii pași pe care i-a făcut copilul au fost pe iarba moale din fața casei, de la ea pînă la Costache, care, deși muncea cît era ziua de lungă, umblînd de-a lungul și de-a latul cîmpurilor, se împlinise bine de tot – cînd se aplecase și întinsese mîinile spre băiat, i-au pocnit trei nasturi de la cămașă și el a rîs, prinzîndu-l pe George cu brațele sale mari și puternice, ridicîndu-l deasupra capului, rotindu-l în lumina de aur a amiezii.

4

Fluturele de varză, alb și fragil, urmărit pînă la gardul din capătul grădinii, bondarii de mai prinși în palmă doar cît să se odihnească puțin, lăsați mai apoi să zboare printre crengile pomilor din livadă, rîmele ieșite după ploaie, curățate cu grijă și întinse pe bețe la uscat, cîinele roșcat al inginerului zornăind de-a lungul drumului lanțul rupt pentru a mia oară, privit printre scîndurile gardului, indiferent la bucata de mămăligă cu dulceață la care băiatul renunțase fără să clipească, aruncînd-o dinaintea lui, ademenindu-l în zadar; praful cu formele sale întortocheate ridicate în aer de bățul pe care George-l încăleca zi de zi, diiiii, murgule, rotindu-se de unul singur prin curtea casei, spațiul acela de joacă avînd limite precise, reamintite zilnic de Maria, depășite doar ca să o viziteze pe Tinca sau doar atunci cînd tatăl său avea timp și-l lua pe umeri și ieșeau împreună pe cîmp și se întindeau în iarba înaltă, exersînd fluieratul cu două degete, imitînd cucuveaua și broaștele și greierii sau culegînd flori, printre țăranii care munceau în tăcere, cocoțat pe spinarea unui cal adevărat, animal blînd și obosit, care-și scutura doar din cînd în cînd capul, alungînd muștele, făcînd fericit un ocol de-a lungul cîmpului proaspăt arat, ținut în șa cu grijă de tatăl său care rîdea, încurajîndu-l.

Mirosul de tei și mirosul de pîine coaptă și mirosul de iarbă proaspăt cosită și mirosul zăpezii erau preferatele lui.

Stătea ore în șir singur în pridvor și privea funiile de ceapă întinse la uscat, picăturile de ploaie sclipind în pînza de la colțul streșinii, florile de ceai înșirate pe bucata de pînză. Culorile cu care era pictat lemnul pridvorului îl făceau adeseori să închidă, încîntat, ochii.

Uneori, din spatele gardului, auzea copiii strigînd și rîzînd de-a lungul uliței, jucîndu-se împreună. Erau singurele momente în care nu înțelegea. Mama sa nu ceda rugăminților – prefera să lase lucrul și să stea în preajma lui, verificîndu-l, jucînd doar ei doi prinsa sau țurca, ajutîndu-l să se cațăre în prunul cu crengi joase (doar pînă la prima creangă), culegînd, umăr la umăr, perele de vară căzute în iarbă, vînînd cosași sau ascultînd legenda ciocănitoarei, poveștile despre venirea primăverii și cele despre istoria Moldovei, mama sa protectoare oprindu-l brusc din alergat, fără nici o explicație, băgîndu-l aproape cu forța în casă, schimbîndu-i hainele, lăsîndu-l în fața caietului cu coperți galbene, la desenat.

Cel mai bine îi ieșeau casele, apoi oamenii și pisicile. Botul cailor semăna mereu cu rîtul de porc – taică-său, rîzînd, îi numise porcai –, desene făcute la capătul rîndurilor sau printre cuvintele scrise de mînă cărora maică-sa nu le mai da nici o importanță, mulțumită că-l avea acolo, lîngă ea, în siguranță.

Vorbea puțin și, cînd vorbea, o făcea clar și apăsat, exact ca taică-său. Îl speriau furtunile de vară, tunetele și fulgerele, care-l făceau să se acopere pînă peste cap cu pătura, viespile și salamandrele – despre ultimele nu pomenise nimănui, mai ales după ce maică-sa îi ținuse cu forța mîna lipită de pămînt ca să treacă pe deasupra ei o salamandră urîtă, neagră cu puncte galbene – de-acum vei fi un om îndemînatic, i-a spus, mîinile tale vor face minuni.

Își inventase cîteva jocuri, numai pentru sine: se distra imitînd zeci de sunete, reluîndu-le de sute de ori pînă ce sunetele ieșeau perfect – sau și mai mult îi plăcea să stea întins și să privească norii și, cînd găsea o formă pe care putea să o recunoască, rămînea nemișcat și trăgea cu urechea în jur pînă ce realitatea îi confirma descoperirea, norul care semăna cu un păstor, de exemplu, atrăgea după sine cîntecul din fluier al unui păstor adevărat, cît se poate de real, aflat undeva în vale, încîntîndu-l, însoțindu-i singurătatea cu singurătatea sa nevăzută.

Duminica mergeau toți trei la biserică. Săruta icoana aurită, apoi o lăsa cu o strîngere de inimă pe maică-sa în spate, la femei, și-l urma pe taică-său pînă în strana din față, cocoțîndu-se pe bancă, între el și diac. Își făcea cruce cu fața spre altar, apoi întorcea capul și, cît dura slujba, privea corul aflat în micul balcon al bisericii. Femei și bărbați în semiîntuneric, cîntînd. Nu înțelegea întotdeauna cuvintele, dar muzica îl încînta. O bucurie imensă pe care o simțea în fiecare duminică sau la sărbători, sunetele aproape vizibile, traversînd unele după altele spațiul îngust al bisericii, intrîndu-i fără nici un efort în minte, în șănțulețele de lumină săpate acolo mai ales în ultimul an, cîntece care căpătau o frumusețe aproape dureroasă, mai ales cînd auzea vocea tatălui său trecînd, răcoroasă și puternică, foarte aproape de el, plutind în fumul candelelor, împrăștiind mirosul de tămîie, urcînd mult deasupra celorlalte, sunete umplîndu-i capul cu un lichid moale și cald pe care, dacă ar fi știut cum, l-ar fi numit, simplu, plăcere, dar care, pentru el, neavînd suficiente cuvinte la îndemînă sau negăsind niciodată cuvîntul potrivit pentru a-l denumi, însemna o culoare. Galben. Galben intens de păpădie abia deschisă în mijlocul unui cîmp. Galbenul grăsimii de rață. Galbenul de început al teiului și al lanului de grîu. Galbenul caietului în care începuse să deseneze formele acelea ciudate pe care le lăsau cîntecele bisericești în imaginația sa.