Gao Xingjian, Gei wo lao ye mai yu gan

Copyright © 2001 by Gao Xingjian

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7082-6

ISBN PDF: 978-973-46-7083-3

ISBN print: 978-973-46-7021-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Dinkoobraz/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GAO XINGJIAN s-a născut în 1940, pe 4 ianuarie, în provincia chineză Ganzhou. Fiu al unei actriţe amatoare și al unui funcţionar bancar, el are de mic acces la lumea literelor şi a teatrului. În 1962 îşi termină studiile de filologie în limba franceză la Departamentul de limbi străine al Universităţii din Beijing. În anii ’70, în timpul revoluţiei culturale, publică povestiri şi eseuri în reviste literare chineze, dar şi lucrări adunate în volum: Eseu despre arta romanului modern (care a născut o polemică aprinsă despre „modernism”), cartea de povestiri Un porumbel numit Cioc Roşu, o Antologie de piese de teatru şi cartea de eseuri În căutarea unei forme moderne a reprezentării dramatice. În 1986, piesa Celălalt mal îi este interzisă şi nimic din ce va scrie apoi Gao Xingjian nu va mai putea fi văzut pe scenă. În 1987 părăseşte China şi se stabileşte în Franţa ca refugiat politic. În 1989, după apariţia piesei Fugarii, este declarat persona non grata de regimul chinez şi tot ce a scris va fi interzis. Va mai publica, printre altele, romanele Muntele sufletului şi Biblia unui singur om şi volumul de proze O undiţă pentru bunicul meu. În 2000 i se acordă Premiul Nobel pentru Literatură.

Templul Desăvârșitei Compasiuni

Eram cu totul beți de fericire în mijlocul speranței nestăvilite, al dragostei nebunești, al duioșiei și al tandreții ce ne însoțea în voiajul lunii de miere, cu toate că nu aveam decât două săptămâni de concediu: zece zile de concediu de nuntă, la care se adăuga o săptămână de concediu pentru „motive personale“. Căsătoria este, fără doar și poate, un mare eveniment în viața unui om, iar pentru noi nu exista altul mai însemnat, și cum am fi putut atunci oare să nu mai cerem câteva zile de concediu în plus? În fața șefului meu atât de meschin, dacă voiai să-ți iei liber, trebuia să stai mult la tocmeală cu el, nu puteai să rezolvi lucrurile vorbindu-i deschis. Inițial, în cererea de concediu scrisesem două săptămâni, dar el modificase și scrisese o săptămână, punând și duminica la socoteală, iar apoi spusese cu o mutră ce trăda neîncrederea:

— Sper să vă întoarceți la timp ca să veniți la serviciu.

— Desigur, desigur, am răspuns, cu salariul nostru nu ne-am putea permite să ne prelungim concediul!

Abia după aceea și-a avântat pixul în aer ca să semneze. Așa se face că cererea de concediu ne-a fost aprobată.

Nu mai eram holtei, de acum aveam familie. Cinstit vorbind, vacanța aceasta o pusesem deja de multă vreme la cale cu Fangfang. De acum eram o familie, la începutul lunii, când luam salariul, nu aveam să mai pot merge cu prietenii la restaurant. Nu aveam să mai pot cheltui banii la întâmplare, astfel încât la sfârșitul lunii să mă trezesc că nu-mi mai ajungeau nici măcar de un pachet de țigări și să trebuiască să scormonesc prin buzunare și prin sertare, poate-poate oi mai găsi vreun sfanț. Să lăsăm însă toate astea. Ceea ce vreau să spun este că eu, adică noi eram fericiți, în viața aceasta atât de scurtă, în care de la bun început nu încape prea multă fericire. Atât eu, cât și Fangfang trecuserăm prin furtunile vieții și văzuserăm diferitele fețe ale lumii. În lunile și anii de restriște pe care i-a îndurat poporul nostru, noi și familiile noastre am trecut prin multe amărăciuni, am îndurat nenumărate necazuri și eram încă destul de nemulţumiţi de soarta generației din care făceam parte. Să nu vorbim însă nici despre asta. Ceea ce contează este că acum ne puteam socoti fericiți.

Era de-ajuns că aveam jumătate de lună de concediu, și chiar dacă luna de miere era de fapt redusă la jumătate, pentru noi era din cale afară de dulce. Nu voi vorbi însă nici despre această dulceață, căci sunteți cu toții oameni trecuți prin viață, ați avut de bună seamă această experiență și, de altfel, ea ne aparținea în întregime nouă înșine. Ceea ce vreau să vă istorisesc este despre Templul Desăvârșitei Compasiuni. Numele său este compus din caracterul „cerc“, ca în „a se reuni într-un cerc“¹, și caracterul „compasiune“, ca în „sentimentul compasiunii“². Numele acestui templu nu-i nici el atât de însemnat. Nu este decât un templu vechi și părăginit și nici pe departe obiectiv turistic. În afară de localnici, nu-l cunoștea nimeni și nici măcar printre ei mă tem că nu erau deloc mulți care să-i știe numele. Pe scurt, era un templu budist, un templu în ruine în care nimeni nu mai aprindea bețișoare, nimeni nu se mai închina, de care nimeni nu se mai îngrijea și care a răsărit absolut din întâmplare în calea noastră. Dacă nu am fi cercetat cu atenție caracterele nedeslușite, incrustate pe bazinul de piatră al fântânii, poate că n-am fi aflat nici noi cum se numeşte templul. Localnicii îi spuneau pur și simplu „Marele Templu“. Pe lângă Templul Lingyin din Hangzhou³ și Templul Biyun⁴ nu era, însă, cine știe ce de capul lui. Nu era decât o clădire veche cu două rânduri de acoperișuri cu colțurile ridicate, pe dealul de la periferia orașului, în fața căreia mai stătea încă în picioare o poartă de piatră, dar ale cărei ziduri împrejmuitoare se năruiseră cu totul. Cărămizile zidurilor, nu se știe când anume, fuseseră și ele șterpelite de țăranii din împrejurimi, fie ca să-și clădească o casă, fie să încropească din ele o cocină de porci, astfel că nu mai rămăsese decât baza, care fusese și aceasta năpădită, între timp, de buruieni.

De pe acel drum al orașului, dacă priveai în depărtări în lumina soarelui, îți luau ochii plăcuțele smălțuite cu galben strălucitor, pline de un farmec ademenitor. Faptul că am ajuns în acest oraș trebuie și el pus tot pe seama întâmplării. Trenul se oprise lângă peron, iar ora la care trebuia s-o ia din nou din loc trecuse deja. Aștepta pesemne să treacă vreun rapid. Forfota călătorilor care urcau și coborau se oprise şi ea, iar peronul se golise și rămăsese complet pustiu. Însoțitorii de vagoane mai așteptau încă pe peron, lângă uși, flecărind. În valea din spatele peronului zăceau tolănite acoperișurile cenușii ale caselor. Puțin mai departe se înlănțuiau piscurile de un verde luxuriant ale munților, făcând acest vechi orășel să pară încă și mai liniștit și mai calm.

Deodată m-a străfulgerat un gând și am spus:

— Ce-ar fi să ne ducem să ne plimbăm prin oraș?

Fangfang, care stătea în fața mea și tocmai mă privea cu tandrețe, a scuturat ușurel din cap. Acea pereche de ochișori ai ei știau să grăiască într-un fel nemaivăzut, iar sistemul nostru nervos era străbătut de unde electrice de aceeași frecvență. N-am schimbat nici două vorbe, am coborât repede gențile de pe suportul de bagaje, am alergat spre ușa vagonului, am sărit pe peron și am izbucnit în râs. Am spus:

— O să plecăm cu următorul tren!

— Și dacă nu plecăm, nu-i nimic! a răspuns Fangfang.

Desigur, eram în luna de miere. Puteam merge unde pofteam, puteam rămâne unde pofteam. Fericirea de tineri însurăței ne însoțea mereu și pretutindeni. Eram oamenii cei mai fericiți de sub Cer, ne simțeam liberi și în largul nostru. Fangfang mă ținea de braț, iar eu purtam pe umăr geanta de voiaj. Voiam să-i facem pe însoțitorul de tren și nenumăratele perechi de ochi care se aținteau asupra noastră prin ferestrele trenului să ne invidieze.

Nu mai era nevoie să ne dăm de ceasul morții ca să ne facem relații prin care să fim din nou repartizați în oraș, nici să alergăm încolo şi-ncoace după favoruri, nici să ne batem capul cu locuința sau cu starea noastră civilă. Aveam propriul apartament, care, chiar dacă nu era mare, era foarte confortabil amenajat. Aveam propria noastră familie, eu te aveam pe tine, iar tu mă aveai pe mine. Fangfang, știu ce vei spune! De acum aveam o relație virtuoasă! Dar ce vrea să zică asta? Vrem ca toată lumea să împărtășească fericirea noastră. Ne-am chinuit destul, v-am făcut și vouă destule necazuri, iar voi v-ați îngrijit cu toții pentru noi. Cum să vă răsplătim? Cu acele câteva bomboane și câteva țigări de la nuntă? Răsplata noastră pentru voi este fericirea noastră, ori nu-i adevărat ce spun?

Așa am ajuns în oraș. Acel vechi orășel se lăfăia tolănit în liniște și pace într-o vale de munte.

În realitate, orașul nu era deloc atât de liniștit cum păruse când l-am privit de la fereastra trenului. Pe străzile și bulevardele pitite sub acoperișurile din țigle fumurii, gălăgioase și ticsite de lume, domnea o forfotă nesfârşită. Era ora nouă dimineața, se vindeau chinoa, pepeni verzi, pepeni galbeni, mere și pere abia culese din copac. Totul era scos la vânzare. Căruțele și camioanele se îmbulzeau claie peste grămadă pe străzile orășelului, care erau și așa destul de strâmte. Mâinile ce mânuiau bicele și strigătele ce îndemnau caii și măgarii să înainteze nu conteneau să urce și să coboare, claxoanele camioanelor răsunau și ele fără oprire.

Starea noastră de spirit de acum era cu totul alta decât atunci când fuseserăm trimiși la țară să îngroșăm rândurile lucrătorilor agricoli. Acum nu eram decât niște trecători, simpli turiști într-un orășel de provincie, complet detașați de toate necazurile inimii și toate încurcăturile treburilor lumești. Însă pulsul vital al acelui mic orășel cu praful ridicat de camioanele în goană, apa murdară vărsată alături de tarabele cu zarzavaturi, cojile de pepene aruncate pe jos, găinile zburătăcind în mâinile mușteriilor, cotcodăcitul și penele de găină ce zburau prin aer, toate acestea ne făceau să ne simțim ca acasă. Pentru localnici, acest sentiment de familiaritate era însă un lux. De aceea, am fost cuprinși fără să vrem de acel tipic sentiment de superioritate al locuitorilor marilor orașe. Fangfang mă ținea strâns de braț, iar eu stăteam strâns lipit de ea. Simțeam privirile celorlalţi îndreptate asupra noastră. Noi însă eram oameni veniți din altă lume, ce nu aparțineau acelor locuri. Treceam pe lângă ei, dar nu ne bârfeau pe la spate, căci bârfa lor nu țintea decât propriile cunoștințe.

Ei bine, am ajuns la capătul străzii și se isprăviseră tarabele cu zarzavaturi, iar oamenii se răzlețiseră. Lăsaserăm în urmă zarva și forfota din piață. Pornind de la gară, nu ne luase decât o jumătate de oră să străbatem drumul principal al orașului. Era încă devreme. Să ne fi grăbit acum să ne întoarcem la gară pentru a prinde următorul tren ne-ar fi stricat tot cheful. Fangfang era deja pregătită să petreacă noaptea în oraș!

N-a zis nimic, dar mi-am dat seama că era dezamăgită. Din față venea un om care, după aerul său și după felul în care gesticula plin de importanță, părea să fie un cadru de partid.

— Nu vă supărați, unde se află centrul de cazare al districtului? am întrebat.

Ne-a măsurat pentru o clipă din priviri pe mine și pe Fangfang, apoi ne-a indicat plin de amabilitate pe unde trebuie să o luăm și ne-a spus, arătând cu mâna stângă spre est, că acea clădire de cărămidă roșie cu trei etaje pe care o puteam vedea era chiar centrul de cazare al comitetului de district. M-a întrebat apoi pe cine căutam, ca și când ar fi vrut să ne conducă. I-am explicat de ce ne aflam acolo, i-am spus că veniserăm să ne plimbăm și l-am întrebat ce locuri interesante erau de vizitat. S-a lovit ușor cu palma pe cap, se vede treaba că-l puseserăm în încurcătură. S-a gândit o vreme și a spus:

— În districtul nostru nu sunt cine știe ce obiective turistice. Dacă vreți să vizitați ceva, este un templu budist pe dealul dinspre apus de oraș, dar trebuie să urcați pe jos, iar drumul este destul de anevoios!

— Bine, păi, noi ca să ne cățărăm pe munte am venit! am spus.

Fangfang s-a grăbit și ea să adauge:

— Într-adevăr, nu ne temem de cățăratul pe munte!

Așa stând lucrurile, bărbatul ne-a condus până la un colț de stradă și ne-a arătat cum străluceau în lumina soarelui plăcuțele galbene, din ceramică smălțuită, ale templului de pe colina din față.

— Vai, ce minunat, mulțumim!

El însă a privit la pantofii cu tocuri înalte pe care îi purta Fangfang și a zis:

— Aveți de traversat un râu.

— E adâncă apa? am întrebat.

— N-ajunge mai sus de genunchi.

Am privit-o îndelung pe Fangfang.

— Nu-i cine știe ce, pot să trec.

Fangfang nu voia cu nici un chip să mă dezamăgească.

I-am mulțumit bărbatului și am pornit-o în direcția pe care ne-o indicase. Am urcat pe un drum nenorocit, plin de noroi, și nu m-am putut abține să privesc din nou la pantofii aceia nou-nouți cu tocuri înalte, petrecuți cu niște curelușe subțiri, și am simțit un ușor regret. Ea însă continua să meargă înainte plină de vervă.

— Ești o nebunatică! i-am spus.

— Îmi este de-ajuns să fiu cu tine!

Mai ții minte, Fangfang? Cum ai spus asta cuibărindu-te lângă mine?

Am înaintat, deci, spre râu. Pe câmpul de pe cele două maluri ale râului creștea porumbul mai înalt de un stat de om, un drumeag pătrundea în țesătura verde, în jur nu se vedea nici o siluetă. Am îmbrățișat-o pe Fangfang și am sărutat-o duios. Ei, ce s-a întâmplat? Bine, nu-mi dă voie să spun, haideți mai bine să ne întoarcem la Templul Desăvârșitei Compasiuni. Templul se afla pe vârful dealului de pe malul opus al râului. Între plăcuțele de ceramică de un galben strălucitor răsăriseră mănunchiuri întregi de buruieni, ce se conturau cu claritate în fața ochilor.

Apa râului era limpede și rece. Am luat într-o mână pantofii cu toc ai lui Fangfang și sandalele mele de piele, cu cealaltă o trăgeam pe ea de o mână, iar ea își ținea cu mâna liberă fusta ridicată. Am înaintat pe dibuite cu picioarele desculțe prin apa râului. De multă vreme nu mai umblaserăm desculți. Aveam senzaţia că până și pietrele netede de pe fundul râului mă înțeapă.

— Ți-ai zgâriat picioarele? am întrebat-o pe Fangfang.

— Îmi place, ai răspuns în șoaptă. În luna noastră de miere, până și înțepăturile din picioare ne făceau să ne simțim fericiți. Iar toată nefericirea din lume părea să se scurgă printre degete. Era ca și cum ne-am fi întors în vremea fericită a copilăriei, ne jucam cu picioarele goale în apă, asemenea unor copii neastâmpărați.

Fangfang sălta de pe o piatră pe alta, iar eu continuam să o trag de mână, fredonând crâmpeie de melodii. După ce am trecut râul, am alergat chiuind și râzând pe deal. Fangfang își zdrelise așa de rău picioarele, că mă durea sufletul, dar ea mă consola spunându-mi că nu contează, că o să-și pună pantofii și nu-i nimic. Am spus că totul e numai din vina mea, iar ea a răspuns că pentru ea e de-ajuns ca eu să fiu fericit ca ei să-i fie bine și că nu-i pasă defel nici că-și zdrelise picioarele. Bine, nu mai continui, dar pentru că sunteți cei mai buni prieteni ai mei și ați împărtășit cu noi toate vitregiile sorții, trebuie să vă împărtășiți și din fericirea noastră… .

În felul acesta am reușit în cele din urmă să ne cățărăm pe vârful dealului și am ajuns în fața porții albe de piatră a templului. În interiorul zidurilor împrejmuitoare ce se năruiseră se afla un șănțuleț în care curgea apa curată venită din țevile de la stația de irigare. Dincolo de zidurile în ruină, în fosta incintă a templului era un câmp de zarzavaturi. Lângă grădina de zarzavaturi era un depozit de bălegar. Ne-am amintit atunci cum săpam gropi de bălegar în vremea când fuseserăm repartizați la țară. Acum, toate acele zile anevoioase s-au scurs ca duse de apele unui râu, nelăsând în urma lor decât niște amintiri dureroase și în același timp dulci ca mierea, și mai lăsaseră pe lângă aceasta și dragostea noastră. Sub razele strălucitoare ale soarelui, nimeni nu putea să se amestece în dragostea noastră atât de sigură și nimeni nu ne mai putea face nici un rău.

În fața marelui templu se mai afla încă un vas de fier pentru ars bețișoare parfumate, probabil că era prea greu pentru a fi mutat din loc și prea masiv pentru a fi deteriorat, de aceea continuase să țină mereu tovărășie vechiului templu, stând de veghe în fața porții. Ușa templului era ferecată cu un lacăt de fier. Zăbrelele ruginite de la ferestre fuseseră acoperite cu scânduri de lemn bătute în cuie, care putreziseră și ele între timp. Probabil că locul era acum folosit pe post de depozit pentru brigăzile de producție.

În jur nu se afla nimeni, era o liniște desăvârșită. Se auzea suspinul vântului de munte între bătrânii pini din fața templului. Nu era nimeni care să vină să ne deranjeze, așa că ne-am tolănit la umbra copacilor, în iarbă, ca să ne tragem sufletul. Briza de munte alungase arșița și aducea valuri de răcoare. Fangfang se rezema de pieptul meu. Priveam amândoi, cu ochii ațintiți spre înalturi, la norii ca niște fâșii albe topindu-se pe cerul azuriu. Era o fericire greu de exprimat în cuvinte, o fericire ce ne aducea o liniște nespusă.

Am fi rămas în continuare toropiți de beția liniștii, dar pe neaşteptate am auzit zgomot de pași. Pași grei ce se auzeau distinct, răsunând unul câte unul pe dalele de piatră. M-am ridicat să mă uit și, cum era de așteptat, am văzut un bărbat care ieșise pe poarta de piatră și venea înspre locul în care ne tolăniserăm în fața templului. Fangfang s-a ridicat și ea în picioare. Acel om venea pe drumul pavat cu dale de piatră. Era un bărbat mare, înalt, de vârstă mijlocie, cu părul zbârlit, cu fața nebărbierită și cu expresie sumbră. Ochii săi ne-au măsurat cu o privire gravă și severă de sub sprâncenele dese.

Continuă să înainteze pas cu pas. Vântul de munte încă mai suspina printre pini și trupurile noastre începeau să simtă frigul. Bărbatul, care observase probabil privirile noastre suspicioase, și-a ridicat ușurel capul și și-a ațintit privirea către templu. În cele din urmă a mijit ochii și a privit buruienile fremătânde care se ițeau dintre plăcuțele de ceramică ce străluceau sub cerul albastru.

S-a proțăpit în fața vasului de fier pentru ars bețișoare parfumate, l-a ciocănit apoi cu mâna și vasul a scos un sunet metalic. Degetul cu care ciocănise vasul era ca de oțel, cu încheieturi butucănoase și grosolane. Pe celălalt braț purta o geantă neagră de pânză. Nu părea să fie unul dintre oamenii de la cooperativă, însărcinați cu supravegherea grădinii de zarzavat. Ne-a măsurat din priviri, s-a uitat la pantofii cu tocuri înalte ai lui Fangfang și la geanta noastră de voiaj aruncate în iarbă. Fangfang și-a luat imediat pantofii și s-a încălțat. Pe neașteptate, bărbatul a întrebat:

— Ați venit să vă petreceți timpul liber? Nu sunteți din partea locului, nu?

Am scuturat din cap că nu.

— Vremea este foarte frumoasă!

Voia pesemne să intre în vorbă cu noi.

Sub sprâncenele acelea dese, ochii săi își pierduseră din severitate. Ne-am dat seama că e bine intenționat. Pantofii săi de piele cu profil antiderapant erau pe alocuri descusuți, iar cracii pantalonilor, uzi. Era limpede că venise din oraș traversând râul.

— E cam răcoare și peisajul este destul de frumos! am spus ridicându-mă în picioare.

— Rămâneți așezați! Acușica plec!

Vorbele sale sunau a scuză, tonul vocii îi trăda, de altfel, intenția. Apoi s-a așezat și el pe pajiștea de lângă dalele de piatră, a deschis geanta și a zis:

— Mâncați pepene?

Scosese un pepene galben.

— Nu, mulțumesc, m-am grăbit să spun. El însă a luat pepenele și l-a azvârlit către mine. L-am prins și am vrut să i-l înapoiez.

— Nu-i mare lucru, am jumătate de sac de pepeni! A spus ridicând geanta cea grea ca să-mi arate și, în timp ce vorbea, a mai scos un pepene.

Neputând să-l mai refuz, am scos din geanta de voiaj un pachet de dulciuri, l-am deschis și i l-am oferit.

— Gustă și dumneata din dulciurile noastre, am spus.

A scos o prăjiturică și a pus-o în geanta cea grea.

— Ajunge, acum mâncați!

Spunând acestea, a izbit pepenele cu mâna. Pepenele, care era foarte copt, s-a crăpat imediat.

— Sunt toți curați, i-am spălat în râu.

A scos pulpa fructului cu mâna și a strigat spre poarta de piatră a templului:

— Hai, să ne odihnim puțin! Vino să mănânci pepene!

Dinspre poarta de piatră s-a auzit o voce de băiat:

— Aici sunt lăcuste!

Pe deal a apărut un puștan cu o colivie de metal în mână.

— Sunt o grămadă, o să prind imediat câteva pentru tine! a răspuns bărbatul.

Puștiul a alergat țopăind în direcția noastă.

— Este în vacanță? am spus și eu ca să intru în vorbă și, luându-mă după el, m-am străduit și eu să crap pepenele cu mâinile.

— Astăzi e duminică, l-am adus să facă o plimbare, a răspuns.

Complet amețiți de concediu, uitaserăm cu totul ce zi a săptămânii era. Fangfang a luat pepenele pe care-l crăpasem, a mușcat și mi-a surâs. Voia să spună că omul acela e de treabă. La urma urmei, în lume asta, cei mai mulți oameni sunt de treabă!

— Mănânc-o! E de la tanti și nenea, spuse către băiețelul care se uita cu jind la prăjitura din geantă.

Băiețelul, care, fiind crescut într-un orășel de provincie, pesemne nu mai văzuse o astfel de prăjitură, a înșfăcat-o numaidecât și a mâncat-o.

— Este băiatul dumneavoastră? am întrebat.

N-a răspuns, dar a zis către băiat:

— Ia pepenele și du-te și te joacă, imediat mă duc să-ți prind lăcuste!

Băiețelul a luat pepenele și a spus:

— Vreau să-mi prinzi cinci!

— Bine, o să prind cinci.

Băiețelul a luat colivia și a fugit. Bărbatul s-a uitat după copil. Pielea de la colțurile ochilor era brăzdată de riduri adânci. Sub înfățișarea aceea severă se ascundea o inimă tandră și caldă de tată.

— Nu este băiatul meu, a spus plecând capul și scoțând o țigară. Apoi a aprins-o și a tras fumul adânc în piept. Simțindu-ne surpriza, a adăugat:

— Este băiatul unui văr de-al meu, vreau să-l adopt, nu-i nevoie decât să fie de acord să vină să stea cu mine.

Cât ai clipi am înțeles. Sentimentele din adâncul inimii acestui bărbat fioros clocoteau aidoma talazurilor mării.

— Dar soția? nu se putu abține Fangfang să întrebe.

N-a răspuns, a tras doar un fum adânc în piept, s-a ridicat și a plecat.

Am simțit din nou răcoarea brizei de munte. Pe acoperișul acoperit de țigle de ceramică de un galben strălucitor, ierburile deja uscate de anul trecut și ierburile proaspete, răsărite în primăvară, toate de aceeași înălțime, fremătau în bătaia uşoară a vântului. În colțul în care se arcuia acoperișul templului, plutea un nor alb, dându-ți impresia că universul stă să se încline într-o parte. Pe muchia arcuită a acoperișului era o țiglă care chiar era pe punctul să alunece și să cadă. Cine știe de câtă vreme stătea așa, dar nu căzuse până acum.

Bărbatul acela se oprise pe treptele dărăpănate. Stătuse vreme îndelungată cu privirea ațintită asupra văii din spate. Departe, se zăreau crestele munților care urcau și coborau, puțin mai înalte și mai abrupte decât dealul pe care ne aflam. La poalele muntelui era un ogor în terase pe care nu se vedea nici o casă.

— N-ar fi trebuit să întrebi, am spus.

— Lasă asta, spuse Fangfang cu o mutră jignită.

— Uite, o lăcustă! a răsunat din nou, din spate, glasul băiețelului, care, deși părea să vină de foarte departe, se auzea foarte limpede.

Bărbatul se îndrepta cu pași mari spre povârnișul dealului. Brațul pe care purta geanta se bălăngănea puternic. Geanta plină cu pepeni trebuie că era foarte grea. Coborî panta. Eu am cuprins brațul lui Fangfang și am tras-o lângă mine.

— Ei, nu te bosumfla!

Dar Fangfang s-a ferit.

— Ai un fir de iarbă în păr! i-am spus și am scuturat acul de pin care se agățase în părul ei.

— Țigla aia stă să cadă! a spus Fangfang. Observase și ea țigla aceea strâmbă și ciobită, de un galben strălucitor, ce era gata-gata să se prăbușească.

— Mai bine dacă se prăbușește, altfel riscă să rănească pe cineva, a mormăit.

— Poate că mai are totuși zile, am răspuns.

Ne-am dus până la treptele pe care stătea bărbatul acela. Grânele bogate de pe ogorul din vale, porumbul de un verde proaspăt și meiul așteptau toamna ca să fie recoltate. Pe terenul întins de pe coasta dealului de la picioarele noastre erau câteva colibe de chirpici, care în partea de jos erau proaspăt văruite, albe ca neaua. Drumeagul care cobora până-n vale trecea pe lângă acele case. Bărbatul înainta pe cărarea șerpuită ce străbătea ogorul, trăgându-l pe băiețel de mână. Deodată băiatul se năpusti înainte ca un cal scăpat din frâu și începu să țopăie și să zburde plin de frenezie, apoi se întoarse, făcu câțiva pași înapoi și păru să-i facă semne bărbatului cu colivia din mână.

— Crezi că o să-i prindă lăcuste? Mai ții minte, Fangfang? asta m-ai întrebat atunci.

— Cred că da, am răspuns.

— Trebuie găsite cinci lăcuste! ai adăugat poznașă.

Acesta a fost Templul Desăvârșitei Compasiuni pe care l-am vizitat în timpul lunii noastre de miere, despre care voiam să vă povestesc.

1. Forma desăvârşirii în cultura chineză.

2. Yuan’en si 圓恩寺.

3. Templul Lingyin sau Ascunzișul Spiritelor – templu budist al sectei chan (mai cunoscută publicului român sub denumirea ei japoneză, zen), situat în nord-vestul orașului Hangzhou, din provincia Zhejiang, construit în secolul al IV-lea. Templul se numără printre cele mai mari și bogate lăcașe de cult budiste din China.

4. Templul Biyun sau Templul Norilor de Jad – templu budist din Beijing, construit la începutul secolului al XIV-lea, în vremea dinastiei mongole Yuan (1279-1368).