Cezar Paul-Bădescu

Tinereţile lui Daniel Abagiu

Ediţia a II-a

Prefaţă de Mircea Cărtărescu

POLIROM
2012

© 2004, 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2716-5

ISBN PDF: 978-973-46-2717-2

ISBN print: 978-973-46-2582-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: pionieri la Cetatea de Scaun din Suceava, octombrie 1989

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CEZAR PAUL-BĂDESCU (n. 7 august 1968) a absolvit Facultatea de Litere a Universităţii Bucureşti în 1994. Între 1994 şi 1995 a urmat cursurile de masterat ale aceleiaşi facultăţi, la secţia „Teoria literaturii şi literatură comparată“. Între 1996 şi 2007 a fost redactor al revistei Dilema, unde ulterior a rămas colaborator extern, continuînd să scrie săptămînal în rubrica de analiză a fenomenului televizual, pe care o ţine din anul 2000. Din 2007 este şeful Departamentului Cultură al ziarului Adevărul. A debutat, cu proză scurtă, în volumul colectiv Tablou de familie, Editura Leka-Brîncuş, 1995 (Premiul pentru debut al revistei Tomis şi nominalizare pentru premiile ASPRO) şi a coordonat antologia Cazul Eminescu, Editura Paralela 45, 1999. De acelaşi autor, la Editura Polirom a mai apărut romanul Luminiţa, mon amour, în 2006. Tinereţile lui Daniel Abagiu şi Luminiţa, mon amour au fost traduse în bulgară şi au apărut la Sofia, într-un volum comun, la Editura Paradox, în 2009. În anul 2000, Preşedinţia României i-a conferit lui Cezar Paul-Bădescu medalia „Mihai Eminescu“, pentru merite culturale.

Formarea personalităţii

/Revista Interval mi-a cerut, la un moment dat, un text pe tema „Formarea personalităţii“. Deşi nu sînt o personalitate. Probabil, cei de la Interval au plecat de la premisa că, cel puţin, sînt una potenţială – ceea ce, în realitate, nu prea are relevanţă pentru publicul cititor. Cine este interesat de felul cum mi-am format eu personalitatea? Pentru că, în fond, cine sînt eu?

De fapt, lucrurile acestea nu se spun. Nici un scriitor, la început de drum, nu pleacă cu ideea că este un nimeni – altfel n-ar mai începe nimic. De aici, cred că trebuie să se desprindă un corolar: ca scriitor (sau artist, în general) necunoscut, trebuie să pui în paranteză felul cum te privesc ceilalţi, publicul, şi să absolutizezi încrederea ta în tine. (Hulk Hogan, campionul de wrestling, deşi nu mai este la primii paşi ai afirmării, glăsuieşte de pe un poster: „Trebuie să-ţi faci rugăciunile, să-ţi iei vitaminele şi să crezi în tine“.)

Să nu vă pară impropriu, prin urmare, că introducerea care urmează este „în forţă“ (se pare deci că aşa trebuie să fie). Este motivul pentru care-mi e dragă şi, deşi nu spune în esenţă mare lucru, v-o ofer, considerînd-o semnificativă pentru o anumită stare de spirit. Am preluat, de asemenea, şi titlul temei celor de la Interval, deoarece mi s-a părut mult prea preţios ca să nu fie semnificativ, la rîndul lui./

„Cultura, arta în general, este prin excelenţă spaţiul de manifestare a firilor orgolioase, aşa că, dacă îl întrebi pe omul de cultură cum şi-a format personalitatea, nu poţi decît să-l flatezi. Iar dacă eşti o jună sensibilă, realizatoare de emisiuni culturale la TVR, şi lîngă personalitate mai adaugi şi creatoare, atunci lucrurile nu pot sta decît perfect. Orgoliul se va revărsa în efluvii de elocinţă şi evocări. Juna va sorbi tăcută şi cu un zîmbet de admiraţie vorbele maestrului, îl va privi cum numai ea ştie să-l privească şi astfel maestrul nostru se va simţi, în plus, şi bărbat adevărat. (S-o recunoaştem: cu toţii, mai mari sau mai mici, cînd ne deplasăm în spaţiul culturii, sîntem ca şoferul care pleacă de la stop în trombă, cu roţile scîrţîind – întotdeauna, cînd vedem o astfel de scenă, trebuie să fim siguri că în dreapta şoferului sau undeva pe stradă există femeia faţă de care omul nostru vrea şi el să-şi dovedească bărbăţia. În lumea şoferilor culturali, prezenţa feminină se numeşte îndeobşte muză şi este idealizată, deci absentă – şi totuşi, atît de prezentă, cum ar zice cei înclinaţi spre reverie poetică; iar publicul este şi el o ea, faţă de care ne umflăm în pene şi ne cocoşim cum ştim noi mai bine.)

Pentru a nu fi ipocrit, îmi voi asuma statutul de şofer şi mă voi referi numai la mine. Cu alte cuvinte, voi evoca.“

/O bună introducere, cred, pentru textele din această carte. Cu un mic amendament: şoferul care pleacă în trombă, deci îşi trăieşte din plin virilitatea, nu prea are nimic de-a face cu evocarea – introspectivă, pasivă, feminină.

…Dar să lăsăm mofturile şi să trecem la povestea propriu-zisă. (Deşi chiar „poveste“ e cam mult spus.) Să ne întoarcem deci în timp şi s-o luăm cu începutul. În fine, cel puţin cu unul dintre ele./

Dacă în timpul şcolii generale eram un individ retras, asocial şi destul de şters – eram bleg şi gras, ceea ce constituia doar deliciul colegilor care doreau să se distreze pe seama unui cal de bătaie –, o dată intrat la liceu m-am schimbat într-un alt om. (În primul rînd, în vacanţa dintre a opta şi a noua am slăbit drastic; apoi, intrasem la un liceu foarte bun – ceea ce-mi dovedea mie însumi, dar mai ales foştilor mei colegi, că nu sînt blegul pe care-l ştiau ei. Nu sînt ce par a fi – iată gîndul care mă călăuzise, deşi nu-l citisem neapărat pe Minulescu, toată perioada şcolii generale.) Ceea ce s-a întîmplat cu mine după intrarea la liceu reprezintă o mişcare psihologică firească, pe care adepţii psihanalizei adleriene ar fi bucuroşi să o explice. Cred, pe de altă parte, că ar fi foarte interesant un studiu despre psihologia celor care au devenit alţi oameni slăbind.

În liceu, m-am transformat dintr-odată într-un individ „de lume“, care a început să fumeze, să chiulească şi să meargă prin baruri, să aibă prieteni pe golănaşii liceului. Gata, o rupsesem cu trecutul! Eram, de-acum, om mare; cine ştia că, de fapt, cu doar cîteva luni în urmă, fusesem un băiat cuminte care asocia cuvîntul „chiul“ cu una dintre cele mai mari infracţiuni? Cred că dacă m-ar fi văzut colegii mei de la generală în noua ipostază ar fi avut un şoc… (În vacanţa de dinainte de a noua, după ce slăbisem deja – dar nu mă apucasem încă de fumat şi de celelalte chestii –, m-am întîlnit cu foştii mei colegi, care tocmai făcuseră o „întîlnire de adio“, la care pe mine, desigur, nu mă invitaseră. Tipii ieşeau de la o cofetărie, unde se umflaseră cu savarine şi frucole şi erau satisfăcuţi. Cînd m-au văzut, au început să se mire cu toţii. M-am dus la fata de care-mi plăcuse mie – şi nu numai mie, era recunoscută ca o frumuseţe în clasă –, sigur pe mine acum. Fata mînca o îngheţată care începuse să i se scurgă pe mînă. Era încurcată şi nu ştia cum să scape de pacostea aia de cornet. De data aceasta se schimbase raportul de forţe: ea era într-o poziţie defavorabilă, eu într-una favorabilă – sau cel puţin aşa credeam eu atunci. Cert este că, simţindu-mă stăpîn pe situaţie, am salutat-o în treacăt şi, fără nici o vorbă în plus, am plecat. Am avut, desigur, grijă să trag cu coada ochiului să văd reacţiile. Frumoasa găsise un coş unde să-şi arunce îngheţata şi acum îşi lingea degetele; ceilalţi îşi vedeau de ale lor. Nici vorbă de regrete că nu m-au invitat – aşa cum mi-ar fi plăcut mie.

Dar să închid totuşi această lungă paranteză şi să mă întorc la liceu. Deh, asta-i cu rememorarea: te împinge la digresiuni – plictisitoare pentru alţii, importante pentru tine.)

Eram, la început, trei „oameni de bază“: Stănescu (îi ziceam, desigur, Stan), Bogdan Preotu’ (îl chema Prioteasa) şi eu. După aceea s-au mai adăugat şi alţii. Ce făceam: fumam, beam şi chiuleam de la ore. De chiulit, nu chiuleam de la toate, ci doar, zilnic, de la cîte una-două. În timpul ăsta, mergeam pe la blocurile din apropierea liceului să stăm pe băncile din faţa scărilor sau la nişte locuri de joacă unde erau leagăne şi tobogane. Şi fumam. Atît. Fumam ţigară de la ţigară – le sudam, adică.

În primele zile din clasa a noua eu nu fumam încă, dar chiuleam cu băieţii. Ei fumau, eu mă uitam la ei. La un moment dat, o tipă care a venit şi ea cu noi (una dintr-a unşpea, voluntară, cu ochii verzi şi cam plinuţă, care se lăuda că a fost violată de mai mulţi – şi că i-a făcut plăcere –, dar că e încă virgină, că are himenul elastic) m-a întrebat de ce nu fumez şi eu. Eu am început s-o scald, iar ea, ca să mă ajute, mi-a zis: „Vrei să zici că eşti un tip sportiv?“. „Da – am prins eu din zbor – sînt un tip sportiv.“ Mi se păruse o rezolvare fericită. Era o chestie să fii un tip sportiv, mai ales că eu, în realitate, nu prea aveam treabă cu sportul. Am ţinut-o o săptămînă-două cu „sînt un tip sportiv“, dar dup-aia mi-am dat seama că nu mai mergea. Tipii sportivi erau cam fraieri. Mişto e să fii băiat de gaşcă! Iar dacă, deşi fumezi, mai eşti şi bun la sport – atunci totul e mai mult decît O.K. Erou la puterea a doua. Unu’ căruia nu-i pasă, el oricum e tare!

M-am apucat să fumez într-o zi ploioasă de toamnă, la leagăne; Preotu’ mi-a dat un Marlboro. Asta m-a convins: „Hai, mă, e păcat să ratezi tu un Marlboro. Cine ştie cînd mai ai ocazia!…“. Bineînţeles că n-am tras în piept din prima, dar, cu vremea, făcînd exerciţii puţin cîte puţin, am învăţat să fumez ca lumea. Cel mai bun exerciţiu este să tragi mai întîi fumul în gură, cum se face de obicei, şi apoi, în timp ce-l tragi în piept, să zici: „Caii popii, caii popii, caii popii“. La-nceput simţi cum te blochezi şi, orice-ai face, nu mai intră deloc aer în piept. Dacă în momentul acela apuci să tuşeşti, eşti un om pierdut: tuşitul cu fumul în tine e ce poate fi mai rău, e ca strănutul pentru un înghiţitor de săbii în exerciţiul funcţiunii. Dacă însă te ţii tare şi, eventual, înghiţi o dată, ca să-ţi distragi atenţia şi să-ţi mai lubrifiezi traiectul, ai cîştigat! Poţi să zici „caii popii“ fără nici o problemă şi asta înseamnă că ai intrat în rîndul lumii, adică al fumătorilor adevăraţi.

Ziua mea de şcoală începea cu o ţigară fumată pe drumul dintre casă şi şcoală. Aveam de mers, eu cu Preotu’, cam o jumătate de oră şi nu luam autobuzul tocmai ca să „tragem una mică“. Nu conta că aveam de urcat un deal şi că, ajunşi sus, gîfîiam amîndoi, nu conta dacă era ploaie, viscol sau ger. Noi ne făceam datoria. Ba mai mult, cînd era vreme urîtă ne ridicam gulerul – şi atunci eram încă şi mai duri. Şi apoi, ce gust avea ţigara pe ger! Ţi se lipeau nările, te dureau gingiile şi dinţii, dar ţigara atunci era cu totul specială, nemaipunînd la socoteală efectele speciale (şi ele) – fumul care, combinat cu aburul din gură, devenea abundent sau zăpada care scîrţîia sub tălpi – toate sporeau farmecul scenei respective.

Desigur, ca orice ilegalişti, aveam tot felul de strategii pentru a nu fi prinşi. Să palmăm ţigara şi, în caz de forţă majoră, s-o băgăm pe sub mînecă. Să ne schimbăm permanent traseul şi, oricum, să preferăm străduţele lăturalnice. Să privim tot timpul în urmă ca să vedem dacă nu e pe urmele noastre dirigul (care stătea pe lîngă noi) sau vreun alt profesor. Să ne mascăm matricola la nevoie, dacă nu era prinsă cu un elastic sau în copci. Să ne ridicăm gulerele pentru a nu fi recunoscuţi. Să avem tot timpul gumă de mestecat la noi sau, şi mai bine, frunze de pătrunjel sau rămurele de tisă, pentru a nu ne mirosi gura (pătrunjelul şi tisa făceau minuni, iar tisa avea şi avantajul că putea fi culeasă de pe drum). Să tragem, de fapt, aerul, făcîndu-ne că-l dăm afară, atunci cînd vreun profesor ne punea să suflăm. Să avem şerveţele parfumate cu care să ne ştergem degetele (sau să fumăm cu mănuşi).

Nu e deci de mirare că dimineţile în care ne simţeam cel mai bine erau cele ceţoase – ceaţa ne era cel mai bun aliat. În plus, contribuia şi ea la crearea efectelor speciale de care aminteam mai sus. Ce să mai vorbim de faptul că uneori avea ea însăşi miros de fum – de la secţia de „Negru de fum“ a combinatului.

Şi acum despre „Barul nostru“. „Barul nostru“ a luat fiinţă în anul 1985 (cînd eu eram în clasa a X-a). Sala noastră de clasă se afla vis-à-vis de toaleta băieţilor. Acest amplasament destul de nefericit a fost, cu timpul, transformat într-un avantaj. Şi numele-n renume. În fiecare pauză ieşeam din clasă şi nu trebuia decît să trecem strada – coridorul de vreo trei metri lăţime – pentru a ajunge în acel loc plin de desfătări, unde ne aprindeam automat ţigara. Ţigarea, cum ziceam pe-atunci; ajungeam acolo şi deveneam dintr-odată gravi şi importanţi, simţăminte ce erau marcate prin zicerea Dă (sau na) o ţigare. (Şi, dacă voiai să fii şi mai autentic, pronunţai ţîgare.) Şi atunci se iveau pachetele de Bucegi.

/Mică pedanterie tehnică: o ţigară Bucegi era o buceagă şi putea să fie scuturată, îndesată, umedă, sau cu cotoare. Atunci cînd era uscată, îndesată şi fără cotoare, era O.K. Oricum, ea se cerea frecată. Frecatul ţigării între degete – rularea ei, de fapt – scotea la iveală cotoarele, afîna tutunul şi îi dădea personalitate./

În scurt timp, „Barul nostru“ a devenit renumit în toată şcoala şi era frecventat şi de tipi de la celelalte paliere. Din cînd în cînd, mai veneau inocenţi care voiau să folosească toaleta şi erau scoşi în şuturi: „Ce, bă, te caci în barul nostru?“. Singura admisă era pişarea – pe care o executam şi noi din cînd în cînd. Oricum, pentru a nu avea de-a face cu intruşi, unul dintre noi se proptea întotdeauna în uşa închisă.

Acolo am cunoscut mulţi tipi de gaşcă, cum era, de exemplu, Liviu. Liviu era într-a unşpea, purta peste costumul de elev un fular alb de la frate-său, din uniforma marinei (mişto, nu?), şi era un fumător adevărat: chiar dacă-i scăpa ţigara pe jos, el o lua, o ştergea de sacou (în toaletă era întotdeauna ud pe jos) şi o băga în gură. Bineînţeles că gesturile acestea stîrneau admiraţie în public – nimeni nu era capabil de aşa ceva.

În „Barul nostru“ se putea servi o gamă variată de ţigări.

De bază erau bucegile, denumite şi „moartea vine pe schiuri“ – după desenul de pe pachet, care înfăţişa un schior.

Apoi veneau carpaţiurile. Acestea puteau fi proaste dacă erau de Sfîntu Gheorghe sau de Rîmnicu Sărat, adică de Sfîntu Sărat, bunicele dacă erau de Bucureşti şi geniale dacă erau de Timişoara. (După cum se vede, nu mă pot abţine să nu continuu cu pedanteria.) De altfel, carpaţiurile de Timişoara reprezentau un mit. Se spunea că la Timişoara se făceau kentanele şi din rebuturile de la ele se bagă şi la Carpaţi. La tutungerie nu puteai găsi Carpaţi de Timişoara decît printr-o minune – şi atunci o răsplăteai pe vînzătoare cu un bacşiş gras. Am avut mult timp cîteva ţigări Carpaţi de Timişoara păstrate în bibliotecă, în spatele unor cărţi, pentru momente deosebite. Din cînd în cînd, dădeam cărţile la o parte, le scoteam şi le admiram perfecţiunea. Nici o carte din vecinătate nu-mi dădea aşa un fior (poate părea o declaraţie teribilistă, dar ăsta e purul adevăr – nu fac literatură!).

Snagoavele (sau Vogans) se fumau atunci cînd erai mai în bani şi, desigur, cele de Timişoara erau cele mai bune. Snagoavele de Timişoara sînt singurele ţigări pe care le-am furat, o dată, de la taică-meu din diplomat – el fuma numai Snagov. Aşa, din casă, am mai luat ţigări, mai ales din colecţia de pachete străine pe care ai mei le aveau în „minibarul“ din bibliotecă. Luam pur şi simplu, căci ai mei nu prea le ştiau socoteala, şi de aceea n-am folosit niciodată tehnicile amicilor mei, care mă învăţau cum să desfac celofanul, cu grijă, prin fundul pachetului, şi apoi să-l lipesc cu albuş de ou. Cînd eram printr-a unşpea, taică-meu s-a lăsat de fumat, după o vizită făcută la oncologie, la bunică-meu, care avea cancer pulmonar; şi astfel diplomatul cu pricina şi-a pierdut brusc interesul pentru mine. Am continuat totuşi să împuţinez colecţia de ţigări străine, pînă cînd au mai rămas vreo două pachete.

Tot foarte bune erau şi alte ţigări timişorene: Bega. Bega am fumat numai de la alţii – eu n-am găsit niciodată la tutungerie. Şi asta chiar şi atunci cînd proprietarul pachetului îmi spunea : „Du-te, că acum le-am luat!“. Mă duceam şi vînzătoarea mă privea cu mult regret. De fapt, regretul era al meu şi e nedrept să pun în cîrca femeii un astfel de sentiment. Ce ştiu eu ce era în capul ei? (N-am să încep acum să presupun ce gîndea – cum ar fi bătaia mîncată de la bărbat în ziua precedentă, faptul că trebuia să meargă după program la o şedinţă cu părinţii, rata pe care urma să o plătească peste o săptămînă sau, pur şi simplu, „De unde naiba a intrat musca asta mare în magazin?“ – că n-are rost.)

Dar să revenim. Ţigările Cişmigiu semănau ele cu kentanele, dar erau rele la gust. Golf şi alte ţigări de în jur de 20 de lei am fumat mult mai tîrziu. Ororile de tipul Dacia sau Top, cu filtru de hîrtie igienică, încă nu apăruseră.

Dintre cele străine, fumam iugoslavele Vikend sau Vek (destul de bune), BT-uri sau DS-uri şi Apollonia, pe care le luam de la unele baruri mai stilate, dîndu-le şpagă chelnerilor. Din cînd în cînd, în comunitatea „Barului nostru“ mai apăreau şi ciudăţenii, care făceau moda pentru o perioadă, cum ar fi bulgăreştile POGONU (ori, pentru a fi corecţi, Rodopi). Sau ţigările chinezeşti ori vietnameze.

Dar o discuţie separată, dacă e să vorbim de ţigările venite din ţările frăţeşti şi prietene, merită cele cubaneze. ¡ Ay, Popular, Ligeros, H. Upmann! Fiecare cu personalitatea ei: Ligeros, cele mai rafinate, citadine aş putea spune, dar care numai ligeros nu erau – unu’, Zarzără, care nu prea ştia cu ce se mănîncă ţigările astea, la practică agricolă, în vie, după ce trăsese primul fum, a căzut mai întîi poc! în fund şi dup-aia s-a lăsat moale, cu faţa ca varul; desigur, n-a murit din asta; Popularele, scurte şi îndesate, rustice de-a dreptul, ca nişte ţărăncuţe cu pulpele groase, cu hîrtia dulce, din trestie de zahăr, şi tari de-ţi dădeau lacrimile; H. Upmann, dragele de ele, venite parcă dintr-o altă lume, din lumea morţilor, desigur, fiindcă aveau un puternic iz de mortăciune (sau de picioare – niciodată n-am putut să mă decid). Din cînd în cînd, strîngeam bani şi trimiteam pe unul dintre noi la Bucureşti, la „Havana“, să cumpere mai multe cartuşe. Trezindu-te în braţe cu un cartuş întreg, dacă nu chiar cu două, trebuia să înduri bărbăteşte chinurile bărbăţiei. Dar cine mai era ca tine atunci cînd scoteai ţigările ălea tari ca moartea? Simţeai cum, la fiecare fum, un ciocănel tainic te loveşte în mărul lui Adam şi cum ţi se chirceşte plămînul, ca sub o caznă greu de suportat. Dacă treceai de un pachet-două, chinul dispărea ca prin farmec şi, lămurit în focul cubanez, te transformai într-un om nou. Insensibil la durere! Un bărbat adevărat! Ce-i drept însă, unul care începea să gîfîie îngrozitor după doar cîteva scări urcate.

Ţigările occidentale erau foarte rare în „Barul nostru“, şi între acestea, bineînţeles, Kent-ul avea un rol privilegiat. Atunci cînd apărea un kentan în bar, se împărţea, de obicei, cu ceilalţi (nu se făcea ca tu să fumezi o asemenea ţigară şi ceilalţi să tragă la buceagele lor). Kentanul poştit se fuma foarte repede, ca să nu se irosească fumul. Ca urmare a acestui fapt, jarul făcea vîrf. Pînă după revoluţie, cînd am început să fumez la liber ţigări de-astea aristocrate, am crezut că asta e proprietatea kentului: să facă jarul cu vîrf. (Ei, dar să nu vorbim de perioada de după revoluţie, căci acum toate s-au întors cu fundul în sus: BT-ul nu mai e ţigară bună, a dispărut Golful, nu mai poţi recunoaşte Kentul original după castel – pentru simplul fapt că nu mai e desenat nici un castel pe ţigară…) În altă ordine de idei, de ţigara Kent era legată şi o culme a ghinionului: să o aprinzi, din neatenţie, de la capătul cu filtrul (ghinion comparabil doar cu altul, tot legat de Kent: să nu observi ultima ţigară, albă, stingheră şi camuflată într-un colţ, şi să mototoleşti pachetul).

Pînă la urmă, în „Barul nostru“ se fumau tot felul de ţigări. Nu se fumau niciodată însă Carpaţi cu filtru. Acestea erau nişte ţigări detestate şi, de altfel, subiecte frecvente de poante. Carpaţiurile cu filtru erau, în plus, paradoxale: chiar dacă le rupeai acel filtru infect, de hîrtie igienică, ele nu deveneau mai bune, nu se transformau, adică, în Carpaţi fără filtru. Liviu povestea cum, odată, într-o tabără, a primit pedeapsă la cărţi să fumeze o ţigară Carpaţi cu filtru în aşa fel încît să-i fumeze şi jumătate din filtru. (În momentul acela, pe faţa auditoriului era întipărită oroarea.) Omul a ales, desigur, varianta cea mai onorabilă: şi-a aprins ţigara invers, de la filtru (să fumezi şi ţigara şi, apoi, şi filtrul ar fi fost o caznă mult prea greu de suportat). Chiar şi-aşa, Liviu n-a fost prea fericit. După doar două fumuri, i-a venit să borască, ceea ce a şi făcut – ne spunea el –, pe ţîţele unei gagici pe care o ţinea pe genunchi. Cu toţii îi deplîngeam soarta bietului băiat, dar îl invidiam în secret pentru ţîţele pe care avusese fericirea să le boteze (oare ce făcuse gagica – îşi dăduse imediat bluza jos?; oricum, era clar că lui Liviu nu-i mai arsese de nimic, şi astfel ne mai calmam puţin invidia). …Şi asta era doar una din poveştile de groază care aveau ca subiect Carpaţiul cu filtru.

Dar nu numai despre lucruri neplăcute vorbeam în „Barul nostru“. Se dezbăteau lucruri importante, se povesteau chestii nemaiauzite (cum era aia cu firul din coadă de cal cusut pe puţă pentru a băga femeile în draci), se puneau la cale acţiuni măreţe. Cum, în liceu, n-am participat la nici un cenaclu, cerc sau vreo altă chestie de genul ăsta, „Barul nostru“ a fost singurul loc unde m-am putut dezvolta întru dialog. Unde am putut sonda alteritatea, unde m-am pus în relaţie cu Celălalt, unde am început să fiu construit de limbaj ş.c.l.

Printre lucrurile plăcute despre care discutam erau şi miturile fondatoare: Naţionale şi Mărăşeşti. Ţigările acestea erau fumate întotdeauna de bunici şi nu se puteau compara nici măcar cu ţigările străine, pentru că pur şi simplu erau altceva. Într-un timp însă, mărăşeştile au început să se găsească – nu pe toate drumurile, dar oricum… – şi, prin urmare, au decăzut din Empireu. Am realizat cu toţii că nu erau deloc strălucite şi că aveau şi ele miros de mortăciune, astfel încît, atunci cînd le fumai, te gîndeai automat la cei căzuţi (e drept, eroic) pe cîmpul de luptă. Spulberarea acestui mit nu mi-a picat deloc bine, pentru că mărăşeştile se legau de bunicu-meu: el fuma cîte patru pachete pe zi şi a murit de cancer pulmonar. Partea proastă era că nimeni nu mai cădea pe spate cînd spuneam că el fuma patru pachete de Mărăşeşti (ba chiar unii se strîmbau dezgustaţi), şi astfel povestea mea cu bunicu-meu şi-a pierdut orice farmec.

/Moment publicitar antitabagic – chestie care asupra lui taică-meu a avut efect. Bunică-meu din Ardeal – Moşu, cum îi ziceam şi cum se zice la „bunic“ în zona de unde era el – fuma într-adevăr patru pachete pe zi. Asta îl făcea să aibă o respiraţie fluierată. A trebuit de vreo cîteva ori să dorm în pat cu el, cînd venea pe la noi, şi îmi amintesc şi acum nopţile ălea ca pe nişte coşmaruri: nu puteam să închid ochii decît după chinuri îndelungate. Nu sforăia, ci pur şi simplu fluiera, precum zic. Şi asta cu frecvenţa respiraţiei unui copil. Cînd ai mei îi ziceau: „Nu mai fuma atîta, că ai să te cureţi“ (nu ştiu dacă foloseau chiar cuvîntul ăsta – de fapt, nu cred că-l foloseau, pentru că ei se exprimau îngrijit), el răspundea: „Ei, am trăit destul, acu’, cînd mi-o fi să mor, oi muri…“. Şase luni mai tîrziu, în ultima fază a cancerului, în metastază, cînd avea pe stern o umflătură ca o jumătate de măr şi pe una din coaste alta la fel, cînd avea nişte dureri groaznice care nu cedau nici cu morfină sau Fortral, se ruga, plîngînd, de taică-meu: „Fă rost de vreun medicament, oricît de scump, să mai trăiesc încă puţin…“. Pare o povestire didactică şi moralizatoare, dar asta e. Acum, este adevărat că lu’ Moşu nu i s-a tras numai din cele patru pachete de Mărăşeşti zilnice. El a lucrat toată viaţa în mină – la minele de aur din Apuseni – şi avea praf de siliciu în plămîni, silicoză adică. Asta se pare că oferă un mediu favorizant pentru cancerul pulmonar. În plus, prin anii ’50, a lucrat şi într-o mină de uraniu, păstorită de ruşi. Faptul că mina era sub ruşi nu e relevant, dar că minerii manipulau zăcămîntul de uraniu fără nici o protecţie – asta deja mi se pare o chestie care trebuie luată în seamă cînd e să vorbim de Moşu.

Moartea lui Moşu de cancer pulmonar mi-a ridicat mingea la fileu ceva mai tîrziu, cînd aveam să-mi joc cu succes trăirile existenţialiste. Fumam de stingeam, eventual ţigări tari, cubaneze, şi le povesteam celor din jurul meu cum bunică-meu a murit de cancer pulmonar. Mai adăugam, aşa, în treacăt, că se pare că, în cazul cancerului, se moşteneşte genetic o anumită predispoziţie. Era de-ajuns pentru a căpăta aura de tip superior, pe care-l doare undeva de propria-i viaţă./

Falansterul (ca să nu zic de-a dreptul raiul) nostru din toaletă a fost întrerupt, într-o bună zi, în mod brutal. Nu eram chiar toţi. Stan se dusese să vrăjească o tipă de la a unşpea, iar Liviu încă nu ieşise de la oră. Erau, în schimb, Bogdan, Rotiţă (îl chema Rotaru), Romică şi Zarzără (acesta era chiar numele lui de familie). Eu stăteam cu spatele în uşă, să blochez trecerea. Apa susura în bazinele w.c.-urilor, întreruptă din cînd în cînd de zgomotul de apă trasă de la o budă cu flotorul stricat. Pe jos era ud – tocmai trecuseră femeile de serviciu pe-acolo –, iar mirosul de clor se amesteca în mod plăcut cu fumul de la buceagele noastre. Era o stare pe care o numim îndeobşte „de graţie“; nimeni nu mai rostea nici un cuvînt. Aurora, cu degetele ei de roză, deschisese de mult porţile Orientului, ceea ce făcea ca soarele să-şi trimită razele-i binecuvîntate prin geamlîcul supraînălţat. Ascultam cu toţii bătăile inimilor noastre năvalnice, de tineri aflaţi în pragul vieţii. Sau poate inima universului… Sau poate simfonia elementelor… Cert este că liniştea aceea de început de lume s-a dovedit a fi una de sfîrşit. Ea a fost tulburată de o bufnitură în uşa pe care o ţineam cu spatele. În momentul acela m-am gîndit că trebuie să fie Stan sau Liviu şi, pentru că intrusul ne tulburase din starea aceea specială în care, desigur, cuvintele erau de prisos, eram pregătit să-i interpretez o Odă (ceea ce în limbajul obişnuiţilor barului însemna „Oooo, dă-te-n pizda mă-tii“). Am început cu un „Oooo“ prelung, care a fost completat de un alt „Oooo“, pe măsură, venit din partea celui care forţase uşa. Auzind însă glasul, mi-am prelungit „Oooo“-ul meu, în mod nefiresc. De fapt, am rămas cu el în emisie. „Oooo“-ul celălalt a ajuns, în schimb, repede la capătul suflului, dar a fost reluat şi integrat, de data asta, într-o structură cu sens: „Oooo, ia uite pe cine avem noi aicea!… Ce e, Bădescule, ce e, mă, Prioteasa? Ia uite-l şi pe Rotaru!… Bine, mă, băiatule, te credeam băiat cuminte… Bine, măi, Bădescule, ce-o să zică mama ta? Mă, dacă vă dau o labă acuma, vă sar ţigările din gură la toţi!“. Maică-mea fusese profesoară la liceul ăsta. Pe Rotaru îl credea băiat cuminte pentru că era bun la atelier, iar proful era de fapt inginer şi ne preda, în paralel cu atelierul, nu ştiu ce tehnici şi tehnologii de aşchiere. Cred că laba-i era destul de grea, fiindcă individul o avea, de altfel, şi foarte mare; era om de la ţară, cu mîinile neîngrijite şi cu negru sub unghii. Pentru a transmite exact scena, trebuie să adaug că proful respectiv era peltic şi pronunţa cuvintele cu multă salivă, ca Ion Cristoiu. Închipuiţi-vă acum acel „Oooo, ia uite pe cine avem noi aicea!…“. Acum sînt tentat să deschid o paranteză în care să împărtăşesc din observaţiile mele caracterologice, bazate pe faptul că toţi oamenii care vorbesc în felul acesta (şi pe care i-am cunoscut) sînt nişte persoane profund grobiene – dar cred că nu-i este locul aici; în primul rînd, aş putea fi suspectat de subiectivism, în al doilea rînd, aş prejudicia – ca să zic aşa, savant – fluxul povestirii. Care, oricum, e deja prejudiciat, aşa că n-o mai lungesc: ca urmare a acestei vizite inopinate, am fost puşi în discuţia clasei (eu, Bogdan şi Rotiţă – Romică şi Zarzără apucaseră să intre în cabinele w.c.-urilor) şi, în cele din urmă, somaţi să ne tundem la piele şi să venim cu părinţii la şcoală. Părinţii mei n-au venit, dar au vorbit cu dirigu’ la telefon. De tuns, m-am tuns, ba chiar m-am ras în cap. (M-am gîndit să profit de ocazie şi să-mi mai îndesesc părul.) După aceea am avut în repetate rînduri vise că am părul lung şi că-mi suflă vîntul prin plete. Colegii ziceau, desigur, că am faţă de killer. Nu ştiau, de fapt, ce tip sensibil sînt.

Eram un tip sensibil şi, în ciuda aparenţelor, nu eram deloc un golan. Asta a reieşit şi dintr-o chestie care mi s-a întîmplat la numai cîteva zile după ce m-am ras în cap. Purtam o şapcă străină, de care eram foarte mîndru, dar pe care, la un moment dat, era s-o pierd. Într-o zi, pe cînd mă îndreptam, împreună cu alţii, spre locul dintre blocuri unde obişnuiam să tragem una mică, m-am întîlnit cu unu’, Grecu, un blond îndesat, care era renumit în cartier ca golan: se spunea că ştia să arunce foarte bine cuţitul. Grecu m-a văzut de la distanţă şi m-a chemat: „Bă, tu, ăla cu şapcă verde! Vino-ncoa’!“. M-am executat, cu coada-ntre picioare. N-avea rost să fug, că oricum m-ar fi prins o dată şi-o dată şi atunci ar fi fost mai rău… Mi-a luat şapca şi şi-a pus-o pe capul lui. „Pun pariu că-mi stă bine“ – mi-a rînjit. Eram într-o situaţie jalnică: şi tuns chilug, şi fără şapcă – asta ar fi fost prea de tot. Am plecat amărît să-mi fumez ţigara şi să-mi rumeg nefericirea. Amicii mă felicitau că scăpasem doar cu atît. Putea să-mi mai frigă şi cîteva labe. Cînd m-am întors de la locul de fumat, am trecut iar pe lîngă Grecu, care acum se umfla în pene în faţa unor gagici cu şapca mea. Era sau nu momentul potrivit, dar eu mi-am luat inima în dinţi şi m-am dus la el. Nu l-am luat tare, nu l-am pocnit, ci, pur şi simplu, am început să mă milogesc. Cu un ton plîngăcios (cred că-mi dăduseră şi puţin lacrimile – pe bune!) şi cu multe aplecări de spate, ca iobagul în faţa boierului nemilos. Din păcate n-aveam căciulă – sau şapcă – s-o boţesc în mîini. Grecu mi-a dat o palmă aşa, la mişto, cum dai unui puţăr, şi apoi şi şapca. Nu ştiu de ce-a făcut-o. Probabil ca răsplată că-l făcusem să se simtă, o dată în plus, bărbat faţă de gagicile ălea. Am plecat de-acolo eu, killer-ul, cu un obraz roşu, dar cu şapca verde pe cap.

Aşa că toată golăneala mea din timpul liceului a fost una de băiat cuminte, scăpat – cum se zice – de sub supravegherea părinţilor. Cînd era de băut, de exemplu, nu mergeam prin cîrciumi, ci ne strîngeam, cu toţii, la unu’ care era singur acasă. Asta se întîmpla cel mai des în perioadele în care aveam atelierul. Atelierul era după-amiază, aşa că dimineţile erau ale noastre: părinţii se aflau la serviciu, iar noi o porneam devreme de acasă, pentru a ajunge cu toţii, în cele din urmă, în faţa maistrului, cu ochii umezi, dar băţoşi, chipurile pentru a nu da de bănuit. De cele mai multe ori, mergeam la Preotu’ acasă, şi atunci ne supuneam la un adevărat maraton alcoolic. Dacă la început, cînd ne strîngeam să bem pe la blocuri, dădeam bani pe băutură (şi cel mai des cumpăram vodcă poloneză sau uzo albaneză), de cînd am descoperit chestia cu mersul acasă la Preotu’ n-a mai fost nevoie să dăm nici un ban. Cămara lui taică-său era plină de sticle de vin, ţuică sau vişinată. Problema era însă că trebuia să bem o sticlă întreagă – sau două, sau trei; totul era să nu mai rămînă băutură în sticlă, că atunci taică-său ar fi observat – altfel, la cîte sticle avea, n-ar fi băgat de seamă că lipsesc una sau două. Aşa încît, dacă la început beam de plăcere, după o vreme Preotu’ începea să tragă de noi: „Hai, sticla trebuie terminată!“. Şi noi, deşi simţeam că nu mai intră, ne executam silit. Şi la vin nu era mare lucru, dar era durere cînd trebuiau golite sticle de vişinată greţos de dulce sau de ţuică puturoasă. Cu toate că beam foarte mult, niciodată nu m-am îmbătat, încît să mi se rupă filmul – adevărata beţie, de fapt. Am dat la boboci însă, o singură dată, pe gresia de la toaleta de serviciu a lui Preotu’. Săracu’ băiat: ştergea şi înjura. Şi, cum toaleta de serviciu nu avea aerisire, a trebuit să prăpădească aproape o jumătate de flacon din Bac-ul lui unguresc să se ducă mirosul. Îmi pare şi-acum rău că i-am făcut una ca asta, mai ales că am fost singurul care am decartat la el acasă, în toată istoria băutelor noastre. Preotu’ a făcut atunci o treabă bună în baie – era un tipicar căruia îi plăcea ca totul să arate glanţ şi oricum lustruia, din proprie iniţiativă, tot ce-i pica în mînă. Dacă stau bine să mă gîndesc, poate că totuşi i-a făcut plăcere…

Mirajul „boemei“ liceene s-a spulberat după cîtva timp şi ambiţia de a fi altfel în raport cu elevii aşezaţi a început să mă plictisească. Eram totuşi la fel cu mulţi tovarăşi de-ai mei de chiuluri şi de băute. Am început să fac sporturi ieşite din comun – alpinism, karate –, dar nu le-am dus nici pe acestea prea departe şi, de altfel, şi aici existau destui care erau cu mult mai buni decît mine. Am pus bazele unei formaţii rock – lucru destul de rar în liceele epocii Ceauşescu; eram şeful formaţiei, cîntam la chitară-solo, dădeam staţia şi distors-ul la maximum, elevele care asistau la repetiţii mă priveau cu admiraţie; am ajuns la faza pe judeţ a „Cîntării României“ şi am cîntat pe scenele Casei de Cultură din Piteşti şi a Casei de Cultură „Ion Creangă“ din Bucureşti. Însă nici acestea nu mă mulţumeau.

Ei bine, bovarismul meu a sfîrşit prin a mă arunca în braţele culturii. Am început să citesc. Nu „cu patimă“ şi nici pierzîndu-mi nopţile, cum am auzit că fac adevăraţii oameni de cultură. Am citit, în schimb, cam tot ce era tradus la noi din existenţialiştii francezi. Găseam în ei tot ce-mi trebuia: aura individului cu preocupări superioare, blazarea şi dispreţul faţă de cei din jur, greaţa sartriană sau variaţiunile pe tema sinuciderii din Mitul lui Sisif. La scurt timp, l-am descoperit şi pe Cioran, pe care îl citeam, din cînd în cînd, la sala de lectură a Bibliotecii Judeţene din Piteşti (era vorba, desigur, de ediţiile de dinainte de ’44). Lucrurile s-au potrivit foarte bine, căci scrierile existenţialiste, ca de altfel şi textele lui Cioran, cu toate melancoliile, teribilismele şi revoltele lor, sînt făcute ca pentru adolescenţi, avînd calitatea că, pînă la urmă, consonează perfect cu revoluţia hormonală cu care se confruntă sărmanii puberi.

/Faptul că mă duceam la sala de lectură nu înseamnă că eram un tip dedicat cititului. Cred că am fost de vreo două sau trei ori, cu totul. Ar fi dat bine, într-adevăr, să las să se înţeleagă că-mi pierdeam ore întregi la bibliotecă, în timp ce colegii mei „băteau mingea pe maidan“. Nici eu nu citeam, nici ei nu băteau mingea atît de mult. Cît despre Cioran, mi-a fost de ajuns să citesc cîteva pagini, pentru a-mi da seama de aerul textelor lui. Desigur, susţineam că este unul dintre scriitorii mei preferaţi şi, prin urmare, sugeram că opera lui nu mai are nici o necunoscută pentru mine. Eram dispus oricînd să port o discuţie despre ea. Din păcate, meteahna aceasta n-a dispărut odată cu adolescenţa. Niciodată n-am recunoscut că n-am citit cărţi fundamentale (cum ar fi, de exemplu, În căutarea timpului pierdut). Asta însă nu m-a făcut să mă bîlbîi cînd a venit vorba despre ele. Minciuna despre cărţile citite (de fapt, necitite) este o adevărată virtute a intelectualului. Este una din strategiile lui de supravieţuire./

Cît despre mine, am redevenit un singuratic, numai că acuma priveam lumea de pe alte poziţii. De pe ce poziţii? În primul rînd, de sus. Noaptea, după ce ai mei se culcau, ieşeam pe balcon să fumez o ţigară (deschideam uşa cu mare atenţie şi, pentru că făcea foarte mult zgomot, care ar fi putut fi reperat în liniştea nopţii, aşteptam să treacă vreo maşină pe stradă pentru ca motorul să acopere bufnitura). Îmi aprindeam ţigara şi priveam, de la înălţimea etajului cinci, oraşul adormit. Ce ştiţi voi, sărmanilor? Dormiţi, în timp ce, de undeva, de sus, cineva vă veghează. Priveam la geamurile blocului din faţă şi mă întrebam: „Oare cîte patimi sînt dincolo de geamurile astea întunecate? Cîte existenţe neştiute de nimeni? Cîte zbateri inutile?“. Liniştea nopţii mă împingea la contemplaţie, aerul rece îmi dădea un sentiment tonic. (Nu ştiu ce e un sentiment tonic, dar am văzut că expresia se foloseşte.) Mă simţeam un mic dumnezeu ce tutelează de la înălţimea etajului cinci existenţele mizere şi inconştiente, animalice de-a dreptul – căci ce e mai animalic decît somnul sau foielile transpirate, pe lumina stinsă, din aşternuturi? Nu m-am gîndit niciodată că, prin forţa împrejurărilor, fiind la etajul cinci, mai existau oameni şi deasupra mea. Că eu însumi, contemplîndu-i pe ceilalţi, inconştienţii, puteam să fiu contemplat, la rîndul meu, de unul de la etajele superioare. Dar asta nu contează. Principalul e, precum spuneam că spunea Holgan, „să-ţi faci rugăciunile, să-ţi iei vitaminele şi să crezi în tine“. Iar cînd crezi în tine, nu mai există nici un alt tip pe la etajele superioare.

Urmarea firească a acestei stări de graţie a fost că am început să scriu. Poezie, ce altceva? De fapt, poezie e un fel de-a spune, pentru că ce scriam eu erau simple însemnări penibile şi grandilocvente. Iată, spre exemplu, una care se numea „Diluviu“: „Dacă aş deschide gura/ să spun ceva,/ aş voma o masă scîrboasă/ de cuvinte destinate/ ţelului suprem/ de a trăi.// Fiţi fără grijă, oameni buni,/ (n-o să vă-necaţi)/ niciodată nu voi reuşi să spun/ totul“. Adică eram revoltat, scîrbit şi superior. Dispreţuiam tot ce era omenesc, considerînd că aparţine animalităţii. Desigur, cele mai înfierate erau lucrurile ce ţineau de „poftele trupeşti“, vorba lui Genny Fields. Am scris o „poezie“ intitulată „Cîntec campestru“, care era dată, integral, între ghilimele, adică, vezi bine, nu era discursul meu, ci al lor: „«Sîntem păstorii turmei/ Ai turmei de ţîţe şi craci.// Cu ea împreună/ noi paştem de zor/ dureroasa dulceaţă/ a grasului sol.// Şi tot împreună/ noi clămpănim gol/ răcoroasa, curata/ apă de-izvor.// Căci sîntem păstorii turmei/ ai turmei de ţîţe şi craci»“. La un moment dat, maică-mea, care-şi băga nasul peste tot, mi-a descoperit poeziile. Nu mi-a zis nimic, dar eu mi-am dat seama că se umblase în dosarul meu. În plus, nefericirea asta cu „ţîţe şi craci“ dispăruse. Cred că maică-mea a fost puţin şocată şi a luat-o să i-o arate cuiva, probabil vreunui medic psihiatru care să-i spună ce se întîmplă cu fiul ei – căci nu cred că a dus-o la colega ei de catedră, profesoară de română, s-o întrebe ce părere are despre ea şi, eventual, să-i facă un scurt comentariu. Ca şi maică-mea, eu am mers pe burtă, m-am făcut că n-am băgat de seamă că mi se dăduse iama prin sanctuarul meu secret. Peste o săptămînă, „poezia“ a reapărut în dosarul meu, deşi eu îi schimbasem acestuia ascunzătoarea. Cît despre mine, dispreţul pentru „poftele trupeşti“ – dispreţ pe care-l resimţeam cu toată fiinţa şi-n care credeam cu străşnicie – era fabricat doar pentru latura mea spirituală, adică pentru scris. În realitate, mă masturbam într-o fericire.

Asta nu mă împiedica, precum spun, să mă cred un mare poet. Sau poate – mai ştii? – tocmai asta îmi dădea convingerea. Cert este că mă gîndeam tot timpul la rime („clopote“ – „hohote“; „scînteie“ – „crîmpeie“ – „femeie“ – „tuleie“ – „ardei e“ – „crîmpei e“ – „de tei e“ – „…de bei e/ (ca şi cum…)“ – „(vocea) ei e“; „tern“ – „etern“ – „matern“ – „patern“ – „stern“ – „sempitern“ – „extern“ – „intern“ etc.), la ziceri poetice („Luceferi de tencuială“, „petece de frumos“, „Întipărite mîini în dale/ de tors pietrificat în soare“, „S-a vindecat de viaţă“, „Zare“ – „Raze“, „Zvon de linişte“, „Lumina curge – balegă – pe trup“, „dispută“ – „spută“, „pupic în pupilă“) sau la titlul primului meu volum (Faţete, Zvîrcoliri, Faţete de zbor înăuntru, Labirintul faţetelor, Zbor întors în labirintul de faţete, Cioturi din pădurea uscată, Trăire zvîrcolită în labirintul faţetelor). Evident, notam totul cu mare răspundere şi conştinciozitate. Conştinciozitate faţă de treaba pe care o aveam de făcut şi răspundere faţă de posteritate, care trebuia să fie informată de trăirile, zvîrcolirile şi faţetele poetice ale artistului, să tragă cu ochiul în mod profitabil în atelierul (sau laboratorul) lui de lucru. Tot liste nesfîrşite făceam – dar de data asta numai pentru „uz intern“ –, în ordine alfabetică, cu termenii pe care, pe parcursul lecturilor, nu-i înţelegeam. Copiam cuvîntul şi explicaţia lui din dicţionar, îl învăţam (şi reciteam periodic fişele) şi mă sforţam să-l folosesc în vorbirea curentă şi mai ales în ceea ce scriam („eupatie = resemnare în faţa suferinţei“, „euritmie = armonie de sunete şi linii, de mişcări [în muzică, dans, vorbire]“, „eutimie = linişte sufletească“ etc.). Deh, mania autodidactului. Căci despre complexele lui, ce să mai vorbim? (Slavă Domnului că mania asta a fost doar o chestie de adolescenţă, altfel astăzi aş fi fost un Patapievici, care îşi asezonează discursurile, în mod firesc, numai cu astfel de cuvinte deştepte; care nu vede nimic extraordinar în folosirea uzuală, de exemplu, a unui cuvînt ca „pululaţie“.)

Dacă noaptea eram poetic, ziua eram filozofic. Îmi notam perle din înţelepciunea omenirii, pe care le găseam din abundenţă în lecturile mele („Taina existenţei umane nu constă în a trăi, ci în a şti pentru ce să trăieşti“ – Fraţii Karamazov; „Adam şi Eva: El creat pentru contemplare şi curaj – ea pentru huzur şi graţie ispititoare“ sau „Să renunţ la servitutea pe care o constituie atracţia feminină“ – Camus, Caiete; „Oricîte definiţii se pot da artei, ea e totuşi, în ultimă analiză, expresia unei reacţii specifice la problemele existenţei, mărturie semnificativă a participării la ea“ – George Gană). Uneori, contribuiam şi eu la acest tezaur de gîndire. „Sf. Augustin: «Mirarea este specifică unui om deştept». Iar nemirarea este specifică prostului şi înţeleptului“ – completam eu cu înţelepciune.

La şcoală, mă duceam la rîpa din apropierea liceului (un alt loc unde obişnuiam să ne ascundem pentru a nu fi văzuţi de profesori cînd fumam), îmi aprindeam ţigara şi meditam la întrebarea : „Oare viaţa merită să fie trăită?“. Bineînţeles, cochetam şi cu ideea sinuciderii (sinucidere din raţiuni înalte, filozofice, cum altfel?). Vremea urîtă îmi convenea de minune, căci mă facea să-mi ridic gulerul… Numai că plimbarea de unul singur, adîncit în gînduri şi fumînd agale, îi favorizează doar pe eroii din filme; atunci muzica e corespunzătoare, iar personajul nu-şi iroseşte talentul în van – spectatorii îl văd, deşi sînt nevăzuţi. În realitate, după ce îţi dai seama că nu eşti observat de nimeni (deşi ai tot sperat că ai atras atenţia măcar unei persoane necunoscute, dacă nu chiar unei cunoştinţe care să te privească tăcută şi cu admiraţie), plimbarea şi zbuciumul interior îşi pierd tot farmecul.

Aşa că am început să-mi caut eu însumi publicul. Pe atunci, îmi spuneam că trebuie să am şi eu cu cine discuta problemele care mă frămîntă – în realitate, aveam nevoie de admiratori. Cum nici de data aceasta nu am găsit pe nimeni, a trebuit să-mi construiesc, pur şi simplu, interlocutorul. Sorţii au picat pe sărmanu’ Preotu’. L-am pus să citească din cărţile pe care le citisem eu, i-am dat să asculte muzică bună (de la Deep Purple sau Led Zeppelin, pînă la Emerson, Lake & Palmer), i-am vorbit despre ideile lui Camus, Kierkegaard sau Cioran – cu alte cuvinte, i-am inoculat băiatului simpatic şi superficial care era amicul meu doze puternice de mal du siècle şi „filozofare“ melancolică. El fusese cel care, în clasa a noua, mă învăţase să fumez; de data aceasta, eu eram maestrul. Şi tratamentul a dat roade. Ne plimbam amîndoi tăcuţi, fumînd dezabuzaţi şi cu gulerele ridicate (cînd vremea ne permitea), şi din cînd în cînd unul spunea cîte o cugetare adîncă. Aşa a fost, de exemplu, o dată cînd, pe o vreme mohorîtă, Preotu’ mi-a zis: „Pe o vreme ca asta, la volanul unei maşini ţepene şi ascultînd un hard supărat, nu mi-ar mai păsa că mor“. I-am replicat cu superioritate, spunîndu-i că nu e nevoie de astfel de stimuli exteriori şi că e de ajuns să asculţi „hardul“ interior („hard“ este, desigur, muzica hard-rock). Am fost mîndru de replica mea şi am notat-o conştiincios în jurnalul pe care am hotărît să-l ţin din momentul acela. N-am scris prea multe pagini în jurnal, dar chestiunea cu hardul interior mi-a plăcut mult timp.

/Aceeaşi zicere înţeleaptă însă m-a făcut să distrug jurnalul mai tîrziu, cînd trecusem la o altă etapă. Cît despre Preotu’, odată ce drumurile vieţii noastre s-au despărţit, la terminarea liceului, el a redevenit ceea ce fusese înainte (de altfel, începusem să-mi dau seama chiar din timpul liceului că omul era covîrşit de ceea ce-i pusesem eu în spate). A dat la Facultatea de Construcţii şi a devenit un cultivat şantierist. Acum are o firmă şi destul de mulţi bani./

Orizontul meu cultural s-a lărgit – mi-l şi închipui cum se lărgeşte, ca gulerul unui tricou vechi şi spălat de foarte multe ori – în timpul pregătirii mele pentru Facultatea de Filologie, cînd am început meditaţiile în Bucureşti (făceam naveta Piteşti – Bucureşti, o dată pe săptămînă). Călătoream în personale cu vagoane supraetajate şi cu navetişti care beau ţuică din cutiuţe de medicamente – în trenurile de noapte, neluminate, încercam să desprind experienţe poetice din singurătatea cu mine însumi (întîlnisem, în sensul ăsta, şi nu ştiu ce cugetare în Caietele lui Camus) sau mă gîndeam la tipul din Pivniţele Vaticanului care-i făcuse felul bătrînicii ăleia – şi, ajuns în Capitală, pierdeam ore întregi căutînd din hotel în hotel o cameră liberă (am dormit în mai toate hotelurile bucureştene şi am avut ocazia să stau în cameră cu tot felul de oameni – de la tipi sănătoşi care sforăiau la fel de sănătos, pînă la ciudaţi pe care-i descopeream în toiul nopţii cum îmi veghează somnul). Profesoara la care mergeam preda româna la un liceu industrial şi, din cîte spunea, era destul de apreciată pe plan local. Avea marea calitate că îmi era rudă şi că nu-mi lua nici un ban. Ea mi-a împărtăşit cîteva secrete de aur ale meseriei, cum ar fi cel cu Eminescu deasupra tuturor, ca un zeu, după care vin, la egalitate, alfa şi cei trei mari beta – Arghezi, Blaga, Barbu şi Bacovia. (Cînd îmi spunea acestea, tanti Tanţa se lua de degetul mare şi şi-l scutura la alfa, iar pe cei trei mari beta îi prindea în mănunchi – arătătorul, mijlociul şi inelarul – şi îi ţinea mai mult timp strînşi.) Era foarte familiară cu cîţiva critici literari, din moment ce îi numea, cu afecţiune, Croh sau Niky (aveam să aflu mai tîrziu, la facultate, că filoloagele au o mare afecţiune pentru personalităţile cu nume de alint şi de aceea le auzi mai tot timpul vorbind firesc despre Niky, Pino etc.). Cînd mai erau însă vreo două luni pînă la examen, şi-a declinat competenţa şi, ca să fie corectă, mi-a propus să mă vadă şi un cadru universitar. Şi mi l-a recomandat pe un domn Angelescu. Am fost la acest domn numai o dată cînd, în atmosfera folclorică a bucătăriei (uşile de la cămară şi scaunele erau încrustate cu motive naţionale), a trebuit să scriu timp de vreo oră caracteristicile prozei lui Creangă. Am înşirat, desigur, lucrurile din manual – cu oralitatea, umorul şi celelalte prostioare –, pentru ca, la corectură, distinsul universitar să-mi traseze pe foaia de hîrtie, dintr-un colţ în altul, un mare X şi să-mi spună: „Uite ce fac eu cu lucrarea ta!“. Nu cu oralitatea trebuia să încep, ci cu homerismul, care este, de altfel, trăsătura fundamentală a scrisului lui Ion Creangă. Cum eu nu auzisem pînă atunci de aşa ceva, m-am convins că profesorii universitari sînt o grozăvie, ceea ce m-a determinat să apelez la serviciile lor.

/La examenul de admitere aveam să fac furori cu homerismul ăsta. Am dat la Filologia craioveană (unde se intra, de obicei, cu media cea mai mică – nu făcusem un liceu de filologie, ci de mate-fizică, şi credeam că am un handicap faţă de ceilalţi candidaţi) şi în anul acela subiectul principal de la literatură a fost chiar „Scrieţi caracteristicile naraţiunii lui Ion Creangă“. Am picat, şi asta din cauza notei de la literatură, care a fost trei şi ceva. Am făcut, desigur, contestaţie. Tot desigur, contestaţia a fost respinsă. Maică-mea, care atunci venise şi ea cu mine la Craiova, o fiinţă foarte voluntară de altfel, mi-a zis: „Nu se poate, mergem în audienţă la decan!“. Ceea ce am şi făcut. Omul mi-a ascultat absent păsul, eu mă pornisem să-i spun ce-am scris, să enumăr caracteristicile adică, pentru a-i demonstra cît de deştept eram eu şi cît de nedreaptă nota, dar cînd am ajuns la homerism (pe care-l lăsasem la urmă, pentru un efect maxim) m-a privit dintr-odată cu interes. „Ei – ziceam în gîndul meu – vedeţi şi voi acuma cu cine aveţi de-a face!“ Ceva în genul ăsta, se pare, gîndea şi decanul, care fusese cucerit de cuvîntul acela magic. Prin urmare, mi-a ţinut un discurs cu sfaturi despre cum trebuie să fie omul de cultură pentru a reuşi în viaţă, spunîndu-mi, totodată, că nu se îndoieşte că eu sînt făcut pentru cultură. În ideea, probabil, că, dacă nu poate face nimic cu admiterea („Mă înţelegeţi, contestaţia e un vax, nici un profesor nu va recunoaşte că el sau vreun confrate de-al lui a greşit“), măcar să mă recompenseze cu ceva. Discursul lui mi-a întărit convingerea că eram un geniu neînţeles şi m-a îndîrjit, cu atît mai mult cu cît omul repeta din trei în trei minute: „Nu te încrede în nimeni, decît în tine însuţi, în nebunia ta!! Fii lup singuratic!!“ (formulă pe care, desigur, o dată ajuns la Piteşti, am notat-o în caietul cu ziceri filozofice). Biroul era întunecos, iar decanul tras la faţă şi palid, cu ochii însă vii; am avut instantaneu convingerea că suferea de ulcer. Nu ştiu cum îl chema, dar, cunoscîndu-l la facultate la Bucureşti pe Eugen Negrici, pot să spun că semăna cu el./

În fine, după ce am beneficiat încă un an de serviciile cadrelor universitare, am intrat la Facultatea de Filologie din Bucureşti. Intrat la facultate, eram – nu-i aşa? – un altul, un om realizat, un om în toată firea. Prin urmare, am redescoperit „boema“. De data aceasta, de pe alte poziţii. Culturale, ca să zic aşa. Eram cîţiva tipi (eu, Bazil, colegul meu de cameră din cămin, şi unu’ Soare, epigon păunesciano-stănescian – trei, întotdeauna trei!…) care, o dată intraţi la Filologie, ne consideram deja ca făcînd parte din istoria literară. Şi cum poţi să faci parte din istoria literară, în modul cel mai propriu? Cum altfel decît fiind boem. Iar a fi boem însemna în primul rînd să bei („…să bei e/ ca şi cum…“). Să bei şi să vorbeşti chestii culturale. …Şi, atunci cînd starea de bună dispoziţie creştea, să reciţi din Nichita sau să cînţi din cîntecele de pe discul lui Augustin Frăţilă. „Lătrau caii, lătrau caii/ Cînd veneau ahei ahaii“ – sau ceva în genul ăsta. Bineînţeles că ziua morţii lui Nichita era sfîntă. Ne strîngeam cu toţii şi beam şi vărsam un strop în cinstea marelui dispărut, şi iar beam, şi iar vărsam un strop şi tot aşa. În cele din urmă, ne pupam şi lăcrimam discret. În camera mea strîmtă din Grozăveşti, cu două paturi de-o parte şi de alta şi un culoar între ele ca într-un compartiment de tren, cu gîndacii care mişunau peste tot, cu chiuveta picurînd neîncetat, noi făceam, în vălătucii de fum de Carpaţi şi-n aburii băuturilor de tot soiul, cultură înaltă. Ca sărmanul Dionis, la masa de brad şi înconjurat de ploşniţe. După ce epuizam toate versurile patronului nostru spiritual, Soare se ridica în picioare, ridica şi sticla asemeni unui drapel şi, pătruns de însemnătatea zilei respective, care, de altfel, tocmai se încheia, rostea dîrz: „Să mergem la mormîntul lui Nichita!“. Eu, comod cum sînt, făceam mofturi. Bazil se înflăcăra dintr-odată şi-mi spunea: „Nu eşti demn de Nichita!“. Eu acuzam o durere groaznică de cap sau de burtă, iar ei nu mai stăteau la discuţie şi o porneau, călăuziţi de-un ideal, pe jos, către Bellu. Pînă la Bellu, cîntau, pe străzile mai lăturalnice, cîntecele „lui Nichita“, cădeau şi spărgeau sticlele pe care le aveau în buzunarele paltoanelor (şi sugeau apoi stofa, în încercarea de a salva ce se mai putea salva), se pişau la artezienele de pe Victoria Socialismului (gest de care erau mîndri, considerîndu-l de maximă disidenţă) şi, ajunşi în cimitir, erau fugăriţi de cîini. În cele din urmă, lăsau o sticlă pe mormînt, „Pentru Nichita, săracu’!“, şi se întorceau spre dimineaţă cu sentimentul datoriei împlinite.

Întîlnirile din camera mea de cămin au început, de fapt, încă din primele zile de facultate. După ce ne-am identificat unii pe alţii, am decis – băieţii „căminişti“ din anul întîi – să ne întîlnim ca să ne cunoaştem mai bine. Au venit la mine în cameră. De cum ne-am strîns, am hotărît cu toţii, ca într-un gînd, să punem bazele unui club. Cred că există o genă umană care e responsabilă cu instinctul organizării… Îi ziceam, pur şi simplu, „Club“, iar mai apoi, „Clubul nostru“ (nu eu am fost cu ideea, în virtutea fostei mele experienţe comunitare, să-i zicem aşa, denumirea a venit ca o expresie spontană a voinţei populare; bine-bine, voinţa populară poate fi îndrumată şi ea pe drumul cel bun, dar asta-i altă chestiune). Eram cu toţii oameni importanţi ai culturii române – intraserăm la filologie, doar! – şi se impunea să discutăm probleme esenţiale. La prima întîlnire, unul (Bazil, cred) a propus să vorbim fiecare despre cea mai nefericită întîmplare din viaţa lui. A început Bazil, care a spus că cel mai nefericit a fost în momentul în care, cînd avea vreo 15 ani, i-a murit tatăl. Toţi am început să-l compătimim. Bazil ne-a povestit cum a trebuit el să se maturizeze forţat încă din adolescenţă, să devină responsabil, să-şi ia în serios rolul de bărbat al familiei. După mărturisirea lui, am început să-l privim cu respect.

/Apropo de „cu respect“: pe vremea aceea ne dedam la tot felul de jocuri de cuvinte – cum a fost, de exemplu, tema celei de-a doua întîlniri a „Clubului nostru“: „Viaţa ca dat şi dar“ –, dar ne păstram, ca oameni importanţi ce eram, în zona registrelor grave. Dacă în viaţa de zi cu zi foloseam frecvent clasicele „pizda mă-sii“ sau „ce pula mea!“, în atmosfera elevată a discuţiilor din cadrul clubului un cuvînt cum e „cur“ ar fi fost cu totul inoportun. Oamenii de cultură trebuie să se exprime îngrijit. Sau, altfel spus, „nu e frumos să vorbeşti urît“. Prin urmare, „cu respect“ este „cu respect“ şi nimic altceva./

Şi mai cu respect l-am privit însă pe Soare. Tipul ne-a povestit că i-au murit soţia şi copilul. Şi nu oricum: soţia cu copilul în pîntece. Că a fost un om terminat, că a şi încercat să se sinucidă (şi ne-a arătat, ca probă, o cicatrice la încheietura mîinii), că, în orice caz, acum mai trăieşte doar în virtutea inerţiei. Groaznic! Aşa de tînăr şi să te lovească viaţa în asemenea hal!… Zilele următoare aveam să vedem, în camera lui, deasupra patului, poza unei fete. „Soţia mea, cu o lună înainte de a muri“ – o recomanda el tuturor. Nu părea deloc gravidă, dar poate că era în primele luni. Poza era neclară, însă chiar şi aşa puteai ghici un chip trist, care urma să fie groaznic lovit de soartă. Soare era un erou şi, prin urmare, toate extravaganţele lui sau beţiile crunte în care se dădea în spectacol i se treceau cu vederea. Nefericitul îşi povestea tuturor tragedia şi, în scurt timp, toţi colegii de la noi din an au realizat cu ce om special au de-a face. Un om care se luase la trîntă cu destinul.

După cîteva luni însă am aflat că tipul fantaza. Unii i-au văzut şi gagica din poză. Vie şi nevătămată. Iar cicatricea de la mînă fusese făcută, se pare, în timpul unei beţii, cînd se tăiase într-o sticlă spartă. Omul rămînea totuşi un tip deosebit, dotat, dacă nu cu o soartă glorioasă, cel puţin cu o fantezie de excepţie, aşa cum de altfel îi stă bine unui om de cultură.

/Dispoziţia lui către fantazare avea să-mi joace feste în vacanţa de după anul întîi. Am avut proasta inspiraţie să-l invit la mine acasă. La părinţi, de fapt, la Piteşti. Mai eram şi cu Svetlana, care avea să-mi devină soţie peste cîţiva ani. Soare, ca om de cultură ce se afla, a vrut să pună în scenă o situaţie literară. Adică să joace rolul lui Iago. Bineînţeles, nu şi-a dezvăluit nimănui intenţiile. Stătea la ţuici cu taică-meu şi, pe lîngă treaba cu nevasta moartă cu pruncul în pîntece, îl prelucra cu sistem şi răbdare în privinţa Svetlanei, povestindu-i tot felul de orori. Apoi venea la noi şi ne spunea: „Ia uite ce-au zis ai tăi…“. Rezultatul a fost că taică-meu, îngrozit de ce femeie ordinară îi adusesem în casă, a izbucnit la un moment dat şi, cu mintea întunecată, a luat-o de-o aripă pe sărmana fată s-o scoată pe uşă afară. A fost momentul în care am intervenit eu, ca un erou salvator. Eram bărbat şi trebuia s-o dovedesc, doar! Taică-meu m-a îmbrîncit şi pe mine, şi atunci mi s-a întunecat la rîndul meu mintea şi am sărit la bătaie. A urmat ceva extrem de penibil şi deloc bărbătesc. Cu încleştări fără ieşire, cu zgîrieturi, cu scene de mahala petrecute în faţa uşii apartamentului. Nu semăna nimic cu fazele din filme, în care doi bărbaţi se bat, împărţindu-şi unul altuia, pe rînd, pumni. Cred că n-am ajuns să dau nici un pumn cu adevărat. Şi nici taică-meu mie. Asta nu înseamnă că a lipsit sîngele: aveam nişte zgîrieturi pe ceafă de toată frumuseţea. Soare se distra de minune. După consumarea îmbrîncelii, am plecat de acolo cu Svetlana şi individul s-a oferit să ne găzduiască la el acasă, la Buzău. Nu ştiam de manevra lui, aşa că am acceptat. După o săptămînă de stat la el, ne-am dat seama că ceva nu era în regulă. El îşi continua, de fapt, rolul de Iago, dar de data asta între mine şi Svetlana. Am avut şansa ca, înainte să izbucnim, să discutăm unul cu altul. Ne-am dat seama de jocul lui Soare, am plecat de la el şi am bîntuit o vară întreagă prin ţară, dormind pe unde apucam (inclusiv prin gări). Ar putea părea, din afară, o poveste „romantică“, cu doi tineri care se iubesc atît de mult, încît nimic nu stă în calea sentimentelor lor. Cu dragostea care învinge, pînă la urmă, totul. Şi răutatea oamenilor, şi prejudecăţile părinţilor, şi soarta potrivnică. Un fel de Othello altoit cu Romeo şi Julieta şi, în plus, cu happy end. Cei doi s-au căsătorit şi au trăit fericiţi pînă la adînci bătrîneţi. În realitate, cînd eşti în mijlocul evenimentelor, nu e nimic care să-ţi stîrnească rememorări nostalgice. Numai senzaţia de penibil şi o imensă ruşine./

Să ne întoarcem totuşi la scena din cămin, cînd fiecare era pus să-şi mărturisească nefericirile. Dacă povestirea lui Bazil şi cea a lui Soare ne-au umplut de respect şi compasiune, cea a unuia Doru ne-a revoltat de-a dreptul. Doru era un tip înalt şi foarte slab, motiv pentru care şi-a atras încă din prima zi de facultate porecla Avortonu’. (Eram studenţi la filologie şi dădeam porecle culte!) Doru ăsta ne-a zis, nici mai mult nici mai puţin, că cel mai nefericit moment din viaţa lui a fost atunci cînd s-a născut. Au urmat proteste unanime: „Hai, bă, lasă-ne cu chestii de-ăstea. Nu vezi? Oamenii ăştia au avut probleme serioase, de viaţă şi de moarte, şi tu vii cu mofturi literare!? Ne place şi nouă Sorescu cu «M-am îmbolnăvit de moarte, într-o zi, cînd m-am născut», dar aici nu umblăm cu texte de-ăstea. Viaţa – nu vezi? – e mai dură ca literatura!“. Tipul nu s-a lăsat intimidat. Cel mai nefericit moment din viaţa lui a fost, într-adevăr, cînd s-a născut, pentru că are o chestie congenitală la inimă. Că medicii le-au zis alor lui că nu apucă vîrsta de zece ani, dar că el e, uite, bine-mersi, că a început să facă yoga de mic şi asta l-a ajutat foarte mult. Că înainte să se apuce de yoga nu avea voie să facă nici cel mai mic efort, nu putea să alerge nici doi metri, şi că acuma, la douăzeci de ani, poate să alerge şi douăzeci. Pe moment, ne-a umplut şi el de respect, dar după aia, cum el nu bea, nu fuma (deşi, ca să pară de gaşcă, nefericitul avea tot timpul iniţiative: „Hai, băieţi, noi nu bem nimica? Stăm pe sec?“), am început să-l cam luăm peste picior. Oricum, porecla „Avortonu’“ se lipise perfect de el. Nu i-am zis însă prea mult timp aşa, fiindcă, pe la începutul anului doi, inimii lui nu i-a mai păsat de yoga cu care fusese îmbărbătată atîta vreme.

Viaţa în camera de cămin mi-a modelat, la rîndul ei, personalitatea. Şi nu discuţiile din cadrul „Clubului nostru“, care, de altfel, nici n-au mai durat mult, nici convieţuirea cu Bazil sau, înainte de el, cu unu’ Bibi din Slobozia, care avea rîie (am descoperit acest lucru după ce am stat cu el în cameră două luni şi după ce îmi zisese că bubele de pe picioare pe care le scărpina ritualic în fiecare seară, timp de vreo oră-două, erau o chestie pe fond nervos). Cu toate că şi aceste experienţe au fost ziditoare. În acea perioadă, fiinţele care mi-au schimbat în mod fundamental perspectiva asupra vieţii au fost gîndacii de bucătărie. Dar asta nu de la început. Cînd m-am mutat în camera aia de cămin am avut un adevărat şoc. Erau incredibil de mulţi şi practic nu exista nici un loc inaccesibil lor. Nici măcar propria-mi persoană. Într-o noapte m-am trezit cu unul care-mi mergea pe buză. Într-alta am simţit ceva în ureche şi din reflex, prin somn, am dat să mă scarpin; mai întîi am crezut că-mi curgea sînge, dar apoi m-am trezit şi mi-am dat seama că treaba aia vîscoasă nu-mi aparţinea mie, ci lui – pur şi simplu, îl storcisem. După cîteva astfel de experienţe, instinctul meu de conservare (cred) mi-a rezolvat problema: am descoperit liniştea în împăcarea cu lumea aşa cum este ea. Un fel de iluminare restrînsă, care se manifesta exclusiv în spaţiul acela de doi pe trei. Rodul acestei iluminări a fost un început de tratat numit simplu Despre gîndacii de bucătărie. Iată cîteva fragmente din introducere: „(…) Bucureştiul avea să mi se descopere sub o nouă înfăţişare a sa, mai subtilă şi mult mai umană. Atunci am luat contact cu o lume nouă, guvernată de legi neştiute, parcă din afara vieţii, şi totuşi atît de cantonată în realităţile fiinţei, o lume care trăia, iubea, murea în afara mea şi a conştiinţei mele. (…) Atunci am făcut cunoştinţă cu nebănuita lume a şobolanilor, cu uimitorul univers încărcat cu vapori de urină din umbra toaletelor comune sau cu fantastica lume a gîndacilor. Fantastica lume a gîndacilor, căci despre gîndaci am să vorbesc. (…) Ajunsesem la deprimare, o deprimare seacă şi înfundată, ca sunetul unei cazmale ce loveşte pămîntul. Uneori răbufneam. Am plîns mult şi apoi i-am iertat. În cele din urmă, i-am înţeles. Acestei înţelegeri îi datorez tratatul de faţă“. Lucrarea – sau ce am apucat să scriu din ea – trata organizarea socială dintr-un cuib de gîndaci, analiza rolul femelei cu ou, statutul masculilor, importanţa cercetaşilor (femelele tinere, dotate cu aripi şi foarte mobile) sau dedica un capitol acelei curiozităţi, un fel de apariţie misterioasă, dacă nu chiar ţinînd de-a dreptul de mitologie: gîndacul de bucătărie alb. Ce să mai vorbim? Eram din nou un fel de Dionis modern, care îşi exercita capacităţile de sinteză în direcţia observaţiilor de psihologie a insectelor (de data aceasta, fără pic de ironie sau intenţii retorice).

Ultimul capitol al devenirii mele a fost, desigur, dragostea. Ea a venit năvalnic peste mine, împiedicîndu-mă totodată să închei tratatul dedicat gîndacilor de bucătărie. La un moment dat, m-am îndrăgostit brusc de Svetlana (cu care ulterior, precum am spus, aveam să mă căsătoresc), de Răzvan şi de prietena lui Corina (cărora aveam să le fiu naş de cununie), de Teo (pe care la un moment dat am vrut să-l înfiez) sau de o şopîrlă, Sally, şi de un motan, Otto (cărora le-am dedicat un întreg jurnal – singurul pe care l-am ţinut vreodată cu seriozitate şi, de altfel, ultimul).

Iubirea mea pentru ei a fost pătimaşă. Cu Svetlana am rămas împreună din prima clipă şi, vreme de cîţiva ani buni, nu ne-am despărţit nici măcar pentru o jumătate de oră. Deseori simţeam nevoia să-i văd neapărat pe Răzvan şi pe Corina şi le făceam, împreună cu Svetlana, vizite care se prelungeau mai multe zile. În timpul acestor vizite, dormeam cu toţii într-un pat. De Teo nu mă puteam despărţi şi mă ofeream să-l conduc pînă la căminul lui (şi el stătea la cămin), după care el se oferea să mă conducă, după care eu mă ofeream să-l conduc, şi tot aşa, pînă făceam de peste zece ori drumul dintre cele două cămine. Cînd Sally era agitată, mă cuprindea, pur şi simplu, deznădejdea.

Iubirea m-a determinat să reîncep să scriu, de data aceasta proză, şi, în plus, m-a mobilizat să scriu ceva care să le placă celor de care eram îndrăgostit. Era un fel al meu de a le face curte. Lor le datorez tot ce am scris pînă acum şi ce scriu în continuare, căci, deşi focul de paie al pasiunii noastre s-a mistuit între timp, eu am rămas, ca un adevărat îndrăgostit, cu gîndul la ei.

Între timp, Sally a dispărut cu totul din viaţa mea, Otto e la socrii mei, cu Corina şi Răzvan mă văd foarte rar, iar cu Teo deloc. Svetlana a rămas, prin forţa împrejurărilor, lîngă mine. Iar eu m-am lăsat de fumat.

Un mic bemol

Desigur, lucrurile sînt departe de a fi idilice, tot aşa cum sînt departe de a fi colorate exclusiv în negru. Pentru a contrabalansa efuziunile şi declaraţiile amoroase din finalul textului de mai-nainte, iată un altul, despre aceeaşi chestiune, scris într-o perioadă în care umorile mi se transformaseră din apoase în sticloase. Ideea este că, deşi de fiecare dată am fost cît se poate de sincer, nici una din atitudini nu trebuie luată prea mult în serios. În fond, sînt atît de puţine lucruri pe care le putem lua cu adevărat în serios!

„La început, scrisul a fost pentru mine un fel de-a fi cu prietenii. A existat o perioadă în care cititorii virtuali pe care-i aveam în vedere cînd scriam un text erau cîţiva prieteni la care ţineam foarte mult. Ajunsesem cu ei într-un soi de intimitate garnisită cu literatură: ne vedeam foarte des, nu puteam trăi unii fără alţii, mîncam împreună, dormeam unii pe la alţii şi, mai cu seamă, ne citeam unii altora creaţiile proprii. Eram cu toţii plini de entuziasm şi creaserăm, inconştient, un fel de falanster. Sau, mai bine zis, o mare familie – aceasta şi este explicaţia titlului ales ulterior pentru volumul care avea să ne reunească sub aceleaşi coperte. (Sentimentul că aparţinem unei aceleiaşi familii i-a făcut pe unii dintre noi chiar să se înrudească de-a dreptul, pecetluindu-şi relaţia prin raportul dintre naşi şi fini – singura înrudire care mai era posibilă.) Tot în acea perioadă, expresia publică a entuziasmului nostru literar a fost un cenaclu mai deosebit – un fel de creative writing –, pentru care, la un moment dat, am vrut să obţinem chiar şi personalitate juridică. Eram efervescenţi şi expansivi, asemeni marilor creatori sub impulsul inspiraţiei, din filmele ce ecranizează biografii celebre: Beethoven, deşi surd, compunînd Simfonia Destinului, sau Goethe scriind de zor la Faust.

Din nefericire, iubirea noastră literară a fost un foc de paie, sfîrşindu-se aşa cum a început. Publicarea în volum avea să ne găsească în plin proces de divorţ. Lent şi penibil, ca orice divorţ. Astfel, am realizat că literatura, mai degrabă decît iubiri, naşte orgolii. Şi că, oricum, e un spaţiu al individualismului. A fost, probabil, momentul maturizării noastre.“

După ce am recitit textuleţul de mai sus, mi-am dat seama că am bravat cînd am spus că nici o atitudine nu trebuie luată prea în serios. De fapt, lucrurile nu sînt, nici într-un caz, nici în altul, o glumiţă şi ar fi o prostie să le bagatelizez.