© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5652-3

ISBN PDF: 978-973-46-5653-0

ISBN print: 978-973-46-5573-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © pictureguy/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

COSMIN PERŢA, poet, prozator şi eseist, născut în 1982 în Vişeu de Sus, Maramureş, a absolvit Facultatea de Litere din cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Şi-a continuat studiile la Universitatea din Bucureşti, obţinînd o diplomă de masterat în literatură contemporană şi titlul de doctor în litere cu o teză despre fantastic în literatura est-europeană. A publicat cinci cărţi de poezie, două de povestiri, două romane, o monografie, un studiu şi o piesă de teatru. Poemele sale sînt traduse în 11 limbi. În presa românească şi în cea străină există peste 200 de cronici, recenzii şi referinţe la opera sa.

I

1

Când capul desprins al bunicului s-a rostogolit pe pământ, zeci de vrăbiuţe care îşi făceau baia de praf s-au împrăştiat speriate care-ncotro. Era totuşi destul de cald pentru începutul lui mai.

Eu aveam 11 ani, bunicul, 74. Accident de muncă, aşa i se spune momentului aceluia în care o bucată mare de lemn vine în zbor şi-ţi rupe capul. Eu nu i-am spus nicicum, ştiu doar că atunci mi-a trecut prima oară prin minte că trebuie să plec.

Drumul până la spital cu capul bunicului lipit strâns de gât, înmormântarea au trecut cu totul pe lângă mine. De la înmormântare îmi amintesc prăjiturile şi că a fost grozav de multă lume, sute de oameni, şi toţi aveau ceva să-mi spună şi mă mângâiau de parcă eu aş fi fost mortul. Ştiu că într-o noapte de priveghi am rămas singur cu sicriul şi cu bunicul în el şi aşteptam să se ridice, făceam pe mine de spaimă, dar tot aşteptam să se ridice, să zică: gata cu gluma, hai, c-avem treabă! Dar el nu s-a sculat şi l-au aruncat într-o groapă, ştiam însă că nu e singur, ştiam că îl are pe Dumnezeu cu el. Bunicul meu a fost un bărbat credincios şi asta era ceea ce mă liniştea cu totul în ceea ce privea moartea lui.

A doua zi am ieşit în curtea blocului. Voiam să mă joc cu cineva, dar nu aveam niciun prieten. Ne mutaserăm la oraş de curând, iar eu nu eram firea cea mai adaptabilă. Adaptare însemna să reuşesc să-mi fac suficienţi prieteni influenţi încât să scap cu viaţă, or, eu mă înţelegeam mult mai bine cu sălbăticiunile decât cu oamenii. Câţiva băieţi făceau cornete şi jucau hoţii şi vardiştii. Nu m-au lăsat să mă joc cu ei. Am furat din casă un vechi ceas de mână electronic, a cărui lipsă ştiam că nu se va simţi, şi în schimbul lui mi-au făcut şi mie cinci cornete şi mi-au dat o bucăţică de ţeavă. Fraierul, mi-au spus, dar pentru mine cornetele alea erau mai importante decât ceasul pentru dispariţia căruia puteam lua bătaie. M-am jucat singur şi am fost fericit. Aproape o lună m-au ţinut cornetele alea, le iubeam cel mai tare.

Când ne-am întors pe Vale, să facem ordine după dispariţia bunicului, mă jucam cu cornetele în livadă şi mă întrebam de ce a trebuit să ne mutăm la oraş. Odată, când băieţii mai mari de la şcoala din sat m-au bătut, bunicul a apărut a doua zi în clasă cu toporul. A fost mai mult amuzant, ce-i drept, mai ales cu învăţătorul, domnul Cucuruz, ascunzându-se după catedră, însă a avut efect. Acum nu mai avea cine să vină să mă salveze cu toporul.

2

Locuiesc lângă o biserică, dar aseară m-am nimerit într-o mansardă cu dracu’ la masă. Râdeam la glumele dracului şi îi dădeam dreptate şi când nu credeam că are, eram supus şi slugarnic şi tare îi mai plăcea dracului de mine. Apoi m-a chemat la el acasă să mi-o prezinte pe fata lui. Până la el acasă trebuia să trecem peste un câmp plin de carcase de găini uriaşe. Dacă te atingi de ele, capeţi forţă, iar capetele alea de acolo, din marginea câmpului, unele te vindecă, altele te îmbolnăvesc, mi-a spus. Casa dracului avea trei camere, în bucătărie fata dracului şi mătuşa ei tricotau. Am stat pe scaun în faţa lor şi am băut ceai, ne priveam pe sub sprâncene, era sfioasă fata dracului şi a naibii de frumoasă. Apoi au apărut mulţi duşmani şi erau cât pe ce să-l dovedească pe dracu’, dar am ieşit eu în faţa casei cu paloşu-n mână şi m-am luptat cu ei şi l-am salvat pe dracu’ de dragul fetei. Apoi am plecat la o plimbare cu Dacia şi la un moment dat am trecut prin faţa casei mele şi le-am arătat: aici, aici stau eu, numai că maşina mergea repede şi, când s-au uitat ei, au văzut biserica.

3

La 11 ani, hormonii încep să se agite şi eu eram foarte îndrăgostit de Anca, fata din vecini, sora prietenului meu Adi. Pe la 7 ani îl întrebam pe Adi cum arată o păsărică, pentru că el făcea baie împreună cu Anca în covată; mi-a spus că arată ca o păstaie. Asta nu m-a mulţumit îndeajuns şi pe la 9 ani, când am ieşit de la şcoala din sat împreună cu Adi, alţi doi băieţi şi o fată, ne vorbiserăm şi la o cotitură a drumului de ţară ei au tras fata în pădure şi i-au dat jos chiloţeii să vadă mai bine. Eu nu am avut curajul să merg cu ei, îmi era ruşine, foarte ruşine şi am stat în drum, de şase. Apoi i-am întrebat cum arăta. Ca o păstaie plină de caca, mi-au spus, şi nici asta nu m-a mulţumit îndeajuns. Apoi conştiinţa, ruşinea m-au dat de gol, nu puteam să dorm noaptea, ştiam că făcusem ceva greşit şi mă frământam şi mă tot zbăteam înăuntru până când i-am spus mamei şi toţi am luat atunci cea mai cruntă bătaie din copilărie, rănile s-au vindecat, dar eu tot nu ştiam cum arată o păsărică.

La 11 ani, după moartea bunicului, mergeam mult mai rar la ţară, dar tot îndrăgostit de Anca eram şi ştiam că acum trebuie să mă transform în bărbat, să ştiu adică cum arată lucrul acela. Eram singur cu Anca la ea acasă şi voiam s-o sărut şi să văd, să mă fac adică bărbat. La început am rugat-o, nu a vrut, apoi ne-am jucat, ne-am hârjonit un pic şi am încercat să forţez nota, dar ea a luat un cuţit de pe masă şi m-a tăiat la mână. Am şi acum cicatricea aceea. Apoi, peste vreo cinci-şase ani, a venit un băiat din America şi a cerut-o pe Anca de la mama ei. A fost o petrecere mare în Vale şi a doua zi s-au urcat în maşină şi au plecat spre ocean. A fost ultima dată când am văzut-o pe Anca şi una dintre cele mai triste zile din viaţa mea. Eram deja mare, ştiam cum arată o păsărică, deşi nu văzusem încă pe viu vreuna, iar Anca şi păsărica ei magică plecaseră în America.

4

Trebuia să-mi adun repede un echipaj pentru corabia mea de piraţi. Peste câteva zile plecam spre America. Am găsit la Constanţa câţiva români neaoşi, mateloţi de nădejde care dădeau bine şi cu hangerul, dar nu-mi ajungeau. Cineva mi-a spus că într-o bodegă o să găsesc câţiva francezi disponibili. Ce era să fac? Îmi trebuia un echipaj cât de cât complet, chiar dacă nu cel mai bun. Dacă e să fie francezi, francezi să fie. Apoi dracu’ mi-a spus să o iau şi pe fata lui cu noi. Ea o să aibă grijă să nu se răscoale francezii şi o să fie foarte, foarte docilă, mi-a spus. Era o zi friguroasă de toamnă şi vântul ne bătea drept în faţă, răscolindu-ne pletele unsuroase.

5

Bunicu’ murise de câteva luni bune şi eu nu mă adaptasem nicicum în clasa a IV-a la şcoala din oraş. La începutul iernii am încasat o bătaie cruntă de la şapte băieţi din clasa a II-a ajutaţi de o fată din clasa a V-a. Râdea toată şcoala de mine, eram ăla pe care l-au bătut şapte pitici şi Albă-ca-Zăpada. Am început să-i aduc mere şi sandviciuri unui bătăuş din clasa a VIII-a şi o vreme lucrurile s-au mai liniştit. În pauze era o bulgăreală generală. Nu ştiu de ce mi se pusese pata pe o fată de-a VII-a căreia îi trimiteam bulgări în cap cu o dexteritate nebănuită. Într-o zi, fata m-a prins când ieşeam de la ora de sport şi m-a înghesuit în culoarul ascuns care dădea înspre sera şcolii. Mă aşteptam să îmi tragă câteva, în schimb, ea m-a lipit de perete şi m-a sărutat cu ardoare. Avea sânii mari pentru o fată de-a VII-a şi mă împingea cu ei în perete. Sărutul ei era umed şi lipicios şi îmi trăgea mâinile spre coapsele şi sânii ei. Apoi s-a desprins brusc şi a fugit. Mi-au trebuit câteva minute să-mi revin. A doua zi se ştia în toată şcoala că acelei fete de-a VII-a i-a venit ciclul la ora de matematică. Nu spusesem nimănui ce se întâmplase, dar mă uitam speriat în jur: într-un fel, eram convins că ce i se întâmplase era din vina mea, ca atunci, în pădure, şi că voi fi pedepsit.

6

Nu puteam să fac un film serios cu un singur personaj, aşa că am mai adunat nişte crăci, le-am pus pălării şi ciubote şi le-am plasat strategic în hăţiş. Armata cuceritoare nazistă nu avea să treacă de mine şi de soldaţii mei. Aveam chiar şi trei avioane, mai vechi, ce-i drept, din primul război mondial, dar compensau prin devotamentul şi tehnica piloţilor. Noi eram rezistenţa din munţi. Numai să vină. Totul era pregătit, dar nu avea cine să filmeze. La orizont se arătau nişte nori de ploaie şi vântul a început să cam sufle frunzele de pe soldaţii mei, apoi a apărut fata dracului şi mi-a spus că, dacă vreau, poate să filmeze ea totul. Nu, nu voiam, prea era înnorat, nu filmăm decât pe lumină, i-am spus, mi-am luat pălăriile şi ciubotele şi am coborât dealul.

7

Aminteşte-ţi mereu că familia noastră este alcătuită din oameni excepţionali, îmi spunea mama. Istoria familiei noastre se ducea hăt până în secolul al XVI-lea, istoria cunoscută adică. Strămoşii din partea mamei erau atestaţi prima dată pe la 1530, nobili de ţară, războinici neînfricaţi, luptau fără scut, cu sabie scurtă în stânga şi bardă în dreapta. Strămoşii din partea tatei apar puţintel mai târziu, prin 1570: familie de conţi, recunoscuţi pentru abilităţile lor tactice şi pentru precizia mânuirii armelor de foc. Tata chiar moştenise ceva de la ei, era un ţintaş de prima mână, îmi zicea că era aşa din armată. Blazonul familiei tatei, recuperat cu greu din negurile istoriei, atârna deasupra canapelei din garsonieră – un călăreţ cu o flintă în mână şi doi câini la baza unui deal împădurit. Dar toate acestea erau în secolul al XVI-lea, noi acum eram în anii ’90, Iliescu era la al doilea mandat, blazonul atârna kitschos şi deprimant deasupra canapelei roase, iar eu tot nu mă adaptasem la noua şcoală. Nu mai veneam chiar zilnic acasă cu ochii vineţi, ba chiar reuşisem performanţa să bat şi eu pe cineva. Nu, nu s-a întâmplat pentru că am vrut, ci pentru că am fost forţat, chiar şi acum. Băieţii mai mari mi-au spus să-l bat, dacă nu, urma să fiu eu cel care şi-o lua. Bate-l, bate-l bine, mi-a spus atunci fata dracului, şi l-am bătut. Primii pumni s-au îndreptat cu spaimă spre el, apoi, pe măsură ce mă lovea înapoi cu furie, mai mult ne tăvăleam pe jos şi ne rupeam hainele, până când, cu o lovitură norocoasă, i-am înfipt un picior în piept şi l-am azvârlit pe o grămadă de gunoi în spatele şcolii. Am fost aplaudat şi felicitat, pentru o clipă m-am simţit acceptat. Nu, nu m-am gândit niciun moment că mă transformasem într-un monstru, că devenisem ca ei, nu mi-a fost milă de cel de vârsta mea răsturnat în gunoi, mă simţeam, cum spunea mama, excepţional pentru prima dată de când mă mutasem la oraş.

8

Ne-au luat cu autobuzul şi ne-au dus la o piscină la ora de sport. Ne-au băgat pe toţi 30 în apă şi ne-au spus să înotăm. Eu nu ştiam să înot. Stăteam la margine şi îmi băgam capul sub apă. Apa era gălbuie şi uleioasă, am deschis ochii sub apă şi atunci le-am văzut. Pe fundul spart al piscinei creşteau vegetaţie şi multe, multe ciuperci – ciuperci uriaşe, cum nu mai văzusem până atunci. Am scos capul şi am urlat: sunt ciuperci, sunt ciuperci! Toată lumea s-a bulucit spre ieşire, învăţătoarea urla la mine că produc panică, profesorul de sport m-a înjurat scurt, cum îmi permit să spun că sunt ciuperci în piscina lui?! Eşti un căcat mic, un nimic, mi-a spus. O să vedem noi peste vreo 10 ani, i-am spus. Pe drumul de întoarcere, în autobuz, m-au aşezat singur în spate, aproape îmi dădeau lacrimile, apoi a venit lângă mine fata dracului şi mi-a zis să nu-mi fac inimă rea, mai bine să învăţăm la franceză împreună. Era frumoasă fata dracului, aşa că am început să silabisesc după ea: les-en-fants-courent-dans-la-cour-sans-sou-cis.

9

Unchiul era cel de-al doilea personaj excepţional din familie. Nu s-a înţeles niciodată cu bunicu’, la 14 ani şi-a făcut o desagă şi a plecat de acasă „în lume“. Bunicu’ nici măcar nu a încercat să-l oprească, era singurul lui băiat şi l-a azvârlit de acasă cu un picior în fund. Imaginea băiatului aceluia plecat de acasă, plângând, cu o desagă pe un drum de ţară, fără nimic în faţă, m-a bântuit şi m-a fascinat multă vreme. Unchiul a ajuns la Constanţa, a crescut, a făcut o şcoală de bucătari şi ospătari şi a ajuns unul dintre ospătarii lui Ceauşescu. A fost recrutat de serviciile secrete americane, deconspirat şi ajutat să fugă din ţară. S-a ascuns cinci ani într-o staţiune de schi din Elveţia, a fost găsit de un agent dublu român, prieten, care s-a întors în ţară şi l-a declarat mort. Unchiul a fugit în RFG. La Hamburg s-a însurat cu fiica unui armator celebru pe care o cunoscuse la o discotecă, a făcut facultatea de fizică susţinut financiar de noul lui socru şi a lucrat ca inginer la centrala atomică din Hamburg. În ţară, familia a primit înscrisul conform căruia unchiul a fost executat ca trădător de ţară. Bunicu’ nu a clintit o sprânceană. În 1990 s-a întors acasă şi bunica era să facă un atac de cord. Bunicu’ nu a clintit o sprânceană. S-au despărţit la fel cum o făcuseră atunci când unchiul avea 14 ani. Mama ce-a plâns mai tare.

10

Când a tăiat bunicu’ viţelul de lapte ştiam ce urma să se întâmple. Am vorbit cu mama şi cu tata la singurul telefon de pe Vale, telefonul vecinilor, şi i-am rugat să se întoarcă mai repede săptămâna aceea, să mă ajute să-l opresc. Mi-au promis că vor avea grijă, că nu se va întâmpla nimic rău. Apoi s-a făcut seară, ziua Domnului trecuse deja şi bunicu’ a scos viţelul din grajd. M-am lipit de el, m-am smiorcăit cum am putut mai bine, îl ţineam de coadă şi nu-l lăsam să-l tragă în spate. Hai cu mine, trebuie să fii bărbat, mi-a spus bunicu’. Părinţii nu au mai ajuns şi m-am simţit înşelat. Am plâns trei zile, pe urmă am mâncat şi eu din carnea lui, iar când au ajuns părinţii, deja totul era normal, dar cumva altfel.

11

Mama a fost dintotdeauna o fiinţă independentă şi sensibilă. Bunicu’ îmi povestea cum mama, pe când avea 5 ani, s-a luat după o nuntă din sat care trecea prin faţa porţii. A fost pur şi simplu vrăjită de muzica ceteraşilor şi s-a luat după alai, pe dealuri, câţiva kilometri buni. Până când şi-au dat seama bunica şi bunicul că le lipseşte fata, se făcuse deja seară. Au găsit-o la nuntă, transfigurată, în mijlocul dansatorilor. Nu mâncase şi nu băuse nimic, doar dansase încontinuu ore în şir.

Ore în şir mă uitam şi eu la fotografiile mamei din liceu şi nu înţelegeam cum se transformase fata aceea ingenuă şi naivă, care poza între păpădii cu un surâs ce te vrăjea, în femeia puternică, încăpăţânată, hotărâtă, care îmi era mamă.

Pe tata l-a cunoscut în satul de munte în care au fost detaşaţi până să ne mutăm la oraş. El profesor, ea învăţătoare, proaspăt repartizaţi acolo amândoi.

Era cea mai frumoasă femeie din tot Nordul, toţi bărbaţii o curtau, dar numai eu am cucerit-o, îmi spunea tata.

L-am luat pe taică-tău pentru că era singurul intelectual adevărat de acolo şi cel mai inteligent. Nu l-am luat pentru că era cel mai frumos, erau şi mai frumoşi, dar l-am ales pe el pentru că voiam să fac un copil deştept, zicea mama.

S-au căsătorit. Mama era virgină (lucru cu care amândoi se laudă de câte ori au ocazia), m-au făcut pe mine şi le-am ieşit cum au vrut.

Cel puţin mamei. Te-am visat şi te-am imaginat tot timpul cât am avut sarcina, ai ieşit exact aşa cum mi te imaginam, cum îmi doream, cum mă rugam să fii, îmi spunea mama.

Apoi mama s-a transformat încet-încet din fata aceea fragilă, veselă şi naivă într-un adevărat cap de familie, cu greutăţi şi responsabilităţi, cu un soţ alcoolic şi un copil mic, cu un viitor incert şi fără economii. Sensibilitatea însă nu i s-a schimbat. Plângea mult mama.

Pentru că tata era extrem de gelos, a renunţat şi la ultima ei plăcere, dansul, dansul acela magic de la 5 ani, pierdută printre nuntaşi. Tatei nu-i plăcea dansul, nici mie nu-mi place şi de la 28 de ani mama nu a mai dansat niciodată. I-au mai rămas doar trandafirii. De ziua mea să-i spui lui taică-tău să-mi ia trandafiri, îmi cerea mama, şi în mintea ei începuse deja marea campanie de cucerire – a mea, a tatei, a oraşului întreg.

12

Trecuse aproape un an şi instinctul de supravieţuire câştigase. Când un verişor îndepărtat de al meu de pe Vale a intrat la liceu şi trebuia să se mute în oraş, a venit la mine, deşi eram cu patru ani mai mic decât el, să mă întrebe cui să plătească taxă de protecţie. Lui Samson, i-am spus, cu Samson în spate nu ai nicio problemă. Chiar credeam asta pe atunci. Îmi descopeream reacţiile în faţa lumii, îmi antrenam muşchii şi credeam că viitorul meu este deja bătut în cuie. Eram şi fericit, şi nefericit în egală măsură, şi iubeam, şi uram lumea şi familia şi tot.

La orele de lucru manual, iarna sculptam steluţe în lemn de brad, iar toamna tehnicianul ne trimitea în echipe pe dealuri să strângem lemne uscate pentru centrala şcolii. În echipa mea eram cinci. Strângeam nişte braţe de crengi, apoi făceam baie în râu.

Odată, unul dintre băieţii mai mari ne-a făcut ţigări din foi de caiet umplute cu frunze uscate de arin. Toţi au început să pufăie fumul acela înecăcios, lungiţi pe spate pe malul râului, chicotind. Ia şi fumează, mi-a spus fata dracului, şi am fumat.

13

Tata era un alcoolic extraordinar de blând. Nu-mi amintesc să-mi fi dat vreodată o palmă. O singură dată, după ce i-am făcut o măgărie, mi-a tras un picior în fund, din fugă. Cu toate acestea, îmi era frică de el. Oarecum frică. Mama lucra ca pedagog de noapte la Şcoala Specială şi serile, la ora 9, pleca la serviciu, lăsându-mă pe mine doar cu tata în garsonieră. Eram totuşi destul de singur după ce pleca mama. Tata îşi scotea sticlele cu alcool ascunse în cele mai neaşteptate locuri, se punea la masa cu maşina de scris şi începea să lucreze. Tata era scriitor. La început lucram şi eu cot la cot cu el, adică scriam nişte povestioare cu animale vorbitoare pe care învăţătoarea mă punea să le citesc în faţa clasei. Nu adormeam de frica aia ciudată până când nu adormea şi tata, îmi era teamă de moartea lui tata. Tata bea până cădea lat, în baie, în hol, unde se nimerea. Prima dată îi înţepeneau degetele, apoi gâtul, la urmă de tot îi înţepeneau genunchii. Câteva luni a mers aşa, ne pândeam unul pe altul şi scriam amândoi încontinuu. Cred că am scris sute de pagini împreună, o carte a noastră, doi autori în aceeaşi garsonieră, dar în lumi diferite. Apoi nu mai puteam să stau noaptea, la şcoală mai mult dormeam, şi l-am rugat pe tata să nu mai bea şi mi-a promis că nu o va mai face. O vreme nu a mai băut aşa mult. Într-o noapte însă, ritualul a reînceput, aşa că am fugit în şlapi de acasă până la mama la serviciu. Când ne-am întors împreună, tata avea deja degetele ţepene de la alcool.

14

Altă dată au trimis toată şcoala pe dealuri să culegem flori de tei pentru învăţători şi profesori şi să strângem pământ pentru seră. Era vară, eram deja în clasa a V-a şi atunci am văzut prima oară cu adevărat o păsărică, pe viu, cum s-ar spune. Pe dealuri eram doar noi, era cald şi băieţii luau apă din râu cu găleţile în care trebuia să adunăm pământ şi o aruncau peste fete. Tricourile ude şi pantalonii strâmţi lăsau să li se ghicească formele abia împlinite. Apoi m-am afundat în pădure şi am văzut-o pe Irina dintr-a VIII-a culcată pe spate într-un smârc de mesteceni tineri, cu fusta ridicată, fără chiloţi şi cu George peste ea frământându-i sânii. Nu m-au văzut.

Uită-te, uită-te bine, mi-a spus fata dracului, şi m-am uitat.