Marta Petreu

Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului

roman

Editura Polirom
2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2205-4

ISBN: 978-973-46-1927-6

Redactor: Alina Radu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată de Libris.ro

Marta Petreu este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, publicaţie mensuală editată de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în Filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu’il Fait”. Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ediţia a II-a, 2004; carte apărută în SUA în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a II-a, 2002); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008, volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran). A publicat, sub titlul Conversaţii cu… (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Tincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Prezentă în numeroase antologii de poezie din ţară şi din străinătate. Prezentă cu studii de filosofie românească şi cu eseuri în numeroase volume colective. Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis (1993, 2001), Premiul „George Bacovia” al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu” (1997), Premiul „Henri Jacquier” (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga” (2002), Premiul „Tudor Arghezi” (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu” (Slatina, 2001), Premiul internaţional „Lillian Hellman/Dashiell Hammett Grant” pe 2001, acordat de Human Rights Watch. Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof. La Editura Polirom a mai publicat Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (ediţia I, 2009; ediţia a II-a, 2010).

Avertisment

Personajele reale ale acestei cărţi sînt preaplecat rugate să mă ierte că, prin cele cîteva expresii celebre pe care li le-am pus în gură, le-am făcut de nerecunoscut.

I

— Pecetluieşte, Doamne, mormîntul roabei tale pînă la a doua Venire a Domnului nostru Isus, cînta preotul cu o voce frumoasă de bariton.

Şi, luînd pe vîrful hîrleţului o bucată de lut galben amestecat cu pămînt negru, a făcut semnul crucii pe cele patru margini ale gropii, a dat drumul pămîntului peste sicriu şi a stropit groapa în cruce, cu apă. Se grăbea. De unde eram aşezată, îi vedeam bine şi gesturile, şi graba. Formula rituală m-a cutremurat, amintindu-mi instantaneu şi izbucnirile Mamei, şi poveştile pe care mi le spusese Ana, cu de la Marta citire, despre cum ar fi umblat Mica în crucea nopţii în ţintirim, cînd era fată, cu un mănunchi de chei în mînă, să descuie mormintele. Şi, peste toate, formula prin care Ludovica Rebreanu şi-a luat un mînios rămas-bun de la fiul ei: „Adio pînă la a doua Venire”. Jos să îl atingi cu mîna, cerul căpătase culoarea unei vînătăi enorme, prăbuşite sub propria-i greutate peste platoul larg. Peste noi. Tot timpul înmormîntării a plouat rece şi din cînd în cînd pale de vînt îngheţat au lovit în dungă masa de oameni în negru. Iar eu am pîndit tot ce a spus preotul despre ea, imposibil ca el să nu ştie, mi-am spus, doară sîntem vecini, a auzit tot ce a strigat ea prin curte, ce simplu explică ei totul, a fost multă vreme văduvă şi a dus greul văduviei, dar: ce bine, ce bine că nu sînt probleme cu asta. La un moment dat, cînd o pală de vîntoasă părea că smulge umbrelele, m-am întors spre D., care stătea, elegant şi palid, în dreapta mea, şi i-am şoptit:

— Ce vreme!

— Seamănă cu Mica! a răspuns, şi amîndoi am zîmbit.

Stăteam toţi trei, Ana, Tinu şi eu, cu D. patru, drepţi ca lumînările şi neclintiţi ca sub blestem, lîngă mormîntul ei deschis, şi ne uitam cum e astupat în grabă. Pe cît de caldă fusese vremea luni, în ziua morţii ei, pe-atîta se făcuse acum de frig şi de urît. Sub ameninţarea unui nou ropot de ploaie, drumul de-acasă pînă la groapă, prin mijlocul satului, fusese aproape un galop, deşi preotul a respectat opririle şi rugăciunile rînduite. Accelerase însă totul, de groază că-l prinde o rupere de nori cu moarta afară. Mă uitam la mormîntul Mamei şi mă gîndeam că din copilărie n-am mai fost la o comîndare ortodoxă în Cutca. Ticu a fost înmormîntat după ritual iehovist, într-o lumină strălucitoare, numai miere şi aur, marţi, 3 septembrie 1974. Iar unchiul Alesandru, fratele lui Mica, în octombrie 1998, tot după ritualul Străjerilor lui Iehova. P., înmormîntat în Cimitirul Central din Cluj, a avut parte de o ceremonie catolică, aproape caligrafică în austeritatea ei dacă nu ar fi ofensat-o prosteşte Deliu. Iar prima înmormîntare din viaţa mea, a lui Tica, bunicul dinspre mamă, a fost iehovistă şi s-a petrecut tot aici, în cimitirul nou, de Eliseiul Grîului, exact în 14 iunie 1961, cînd lanurile dădeau în lapte.

Cînd eram mică, îmi plăcea să mă duc la înmormîntări, era distractiv de-a binelea, spre sfîrşitul slujbei veneau socăciţele în spate, unde eram noi, copiii, cu cutii de biscuiţi, şi ne puneau fiecăruia cîte doi biscuiţi de pomană în mînă. Dacă rămîneau, mai primeam cîte doi. Asta aveam voie să iau. Pentru că, altfel, nu aveam voie să primesc nimic de mîncare, de la nici un străin. Decît dacă Mica mă îndemna cu vorba, „No, ia ce-ţi dă, Tabită”. Şi săpatul gropii era pentru noi, adică pentru Tinu şi pentru mine, o distracţie dacă se întîmpla în vechiul temeteu, lîngă casa noastră, pentru că ne puteam duce să ne uităm la gropari. Cînd găseau oase – ceea ce nu era rar, cimitirul de lîngă noi e vechi –, ni le întindeau din adînc să le punem bine pe iarbă pînă termină groapa şi le pot săpa cuptorişul. Povestea lui Cioran, că s-a jucat, copil fiind, cu oase umane, mi s-a părut totdeauna normală, pentru simplul motiv că şi eu şi fratele meu ne-am jucat toată copilăria cu cioantele vechi din temeteu. Ce de morţi mi-au trecut prin mînă!, şi asta fără nici o înfiorare, căci moartea ca moarte este pentru fiecare o învăţătură tîrzie. Cel mai interesant era chiar în ziua înmormîntării, cînd veneau groparii să cureţe groapa. Dacă era ceva înăuntru, ştiu eu, o creangă, o minge spartă, o piatră – şi-aveam noi grijă să fie! –, mă coborau în pămînt, să curăţ fundul gropii. Mă asigurau că n-are de ce să-mi fie frică, iar eu le răspundeam, înţepată, că mie nu mi-e frică niciodată. Era adevărat, nu aveam, pe-atunci, destulă imaginaţie pentru a-mi fi. Mă slobozeau în groapă s-o curăţ de gozuri, exact ca Ticu în lădoiul de grîu, să-l bat cu pelin şi cu frunze de nuc, să nu se facă gărgăriţe, apoi mă trăgeau binişor de mîini afară, aşa cum mă scotea şi Ticu, şi mă lăudau pentru curaj. Ticu însă nu cred să mă fi lăudat vreodată.

Şi la groapa lui Mica am fost s-o văd, încă de marţi, din ziua cînd au arăduit-o: voiam să văd locul, să mă obişnuiesc cu gîndul, greu de dus, că va fi îngropată lîngă Ticu, nu lîngă Tica. Lîngă Tatăl nostru, nu lîngă tatăl ei. Lîngă soţul ei, Agustin Vălean, iar nu lîngă tatăl ei, Indrei Sucutărdean.

Dintotdeauna, ori de cîte ori am mers amîndouă la cimitir, să-i punem flori lui Ticu, Mica mi-a spus că vrea să fie îngropată lîngă Tica. Smulgea o frunză uscată sau un cotor de floare din tufa de stînjenei galbeni, pe care tot ea îi răsădise pe mormîntul tatălui ei şi pe toate celelalte morminte ale noastre din cimitir, şi spunea:

— Eu lîngă Tica vreau să fiu îngropată.

— Bine, Mica. Dar nu te grăbi. Pentru asta mai este vreme, îi răspundeam eu, cu sufletul cît un purice.

Tocmai cînd ea îmi vorbea despre moartea ei îmi găseam şi eu să devin pudică şi superstiţioasă, să mă simt stînjenită şi incapabilă să-i răspund pe şleau, să urlu din măruntaie: Nuuuuuu! Asta ar fi trebuit să fac, în loc să îi spun mereu, englezeşte: Nu te grăbi, mai este vreme! Atunci, la înmormîntarea lui Tanti Vichi, cînd Mica avea numai şaizeci şi patru de ani, i-am spus: Măcar atîta să trăieşti, cît Tanti Vichi, optzeci şi patru de ani! Cifra i-a intrat în cap şi şi-a fixat-o ca liman, ori de cîte ori a fost bolnavă şi-a adus aminte ce i-am cerut eu atunci. Fusese asigurarea ei de viaţă: nu mor, pentru că fata mea cea mică mi-a spus să nu mor mai devreme de optzeci şi patru de ani. Iar mie nu mi-a venit în minte să-i schimb programarea, să-i spun, vai, uite, am descoperit că Tanti Vichi, de fapt, era şi mai bătrînă, avea optzeci şi nouă de ani… nouăzeci de ani… Poate că dacă i-aş fi schimbat pragul de vîrstă, ar trăi şi acum, poate că şi-ar fi pus ambiţia, colosala ei ambiţie, şi ar trăi şi azi. A murit ca un ceas pe care l-am pus eu să sune: la optzeci şi patru de ani, ca Tanti Vichi.

Marţi dimineaţa, cînd Tinu mi-a spus la telefon că deja se sapă la groapa lui Mica, mi s-au tăiat picioarele. Nu apucasem, noaptea, să vorbim despre asta.

— Unde? am întrebat.

— În cimitirul de după sat. Unde-i şi Ticu.

— Unde anume? Ea voia lîngă Tica. Unde anume? am repetat.

— Lîngă Ticu, mi-a răspuns Tinu.

Iar eu, nu mă înşel, i-am simţit ezitarea din voce cînd a adăugat:

— Aşa a vrut ea.

— Ea voia lîngă Tica.

— Cînd ţi-a spus? m-a întrebat fratele meu.

— De fiecare dată cînd am fost la cimitir cu ea. Şi mereu, ori de cîte ori a vorbit despre Ticu. Spunea că nu vrea să fie înmormîntată lîngă el, ci lîngă Tica, pentru că a fost un om tare bun şi l-a iubit. Aşa mi-a spus, am repetat, deznădăjduită.

— Ea a spus că vrea chiar după poiată, aci, lîngă noi. Sau lîngă Ticu, aşa mi-a zis, a repetat Tinu.

— Pentru Ticu eu am ales cimitirul, tu nu ştii, nu erai acasă. N-am vrut să fie după poiată, să nu înnebunească Mica, toată ziua cu ochii pe el. Cît au săpat? am întrebat, văzînd, cu ochii minţii, cimitirul în care fusesem cu nici o lună înainte, de Paşti, în 5 aprilie, toţi trei, Mica, Tinu şi cu mine.

Pe urmă m-am gîndit că Tinu e oricum dat peste cap, că nu-l pot lăsa cu încă un chin în minte, că, dacă groapa a fost arăduită şi o să îi schimbăm locul, să fie lîngă Tica, o să iasă în sat un scandal de pomină. Şi-am cedat:

— Bine, de fapt e la cîţiva metri de Tica, e şi Mam’ Bătrînă acolo, e şi unchiul Alesandru cu mătuşa Dochiţă… şi unchiul Iuăn cu Lucreţia. E o bună parte din familie. Bine.

Dar în capul meu o voce rea bîzîia continuu, uite, pentru că n-ai avut prevederea să vorbeşti cu Tinu noaptea, imediat după ce a murit Mica, să-l avertizezi despre ceva ce credeai că ştiţi toţi trei, că Mica vrea să fie îngropată lîngă tatăl ei, nu lîngă Tatăl nostru, uite ce se întîmplă: Mica nu scapă de Ticu nici în mormînt.

Peste vreun ceas, cînd am ajuns cu Ana în sat, primul drum l-am făcut la cimitirul din capătul satului, să văd groapa. Cinci bărbaţi din familie sau prieteni de-ai lui Tinu, Petrea al Titienii, Lia al lui unchiu’ Ilie, Florin al lui Lia, Silviu al lui Ţoca şi Dumitru al lui Valer, săpau de cu dimineaţă. Trecuseră de stratul gros de peste un metru de pămînt negru şi lucrau în lutul galben din fund. M-am uitat la mormîntul lui Ticu, la lemnul falnic de rută pe care Mica însăşi l-a plantat la picioarele lui, în toamna tîrzie a anului 1974. Bărbaţii lucrau curat, mormîntul le ieşea cu pereţi verticali. Lemnul de rută din mormîntul lui Ticu îşi trimisese rădăcinile şi lateral, se vedeau cîteva ca nişte sfori galbene, umede, retezate de hîrleţele oamenilor. În aceeaşi zi, cînd oamenii au ajuns şi mai adînc, la 2 metri şi jumătate, m-am uitat dacă nu a lunecat în groapa proaspăt săpată, prin straturile poate mişcătoare de lut, vreun os din mormîntul lui Ticu, aşa cum am văzut atîtea în copilărie, în temeteul vechi de lîngă casa noastră: nimic, groparii, pe care nu m-am putut stăpîni şi i-am întrebat, nu găsiseră nimic, mormîntul fără cruce al Tatălui meu, străjuit de lemnul uriaş de rută, în care păsări necunoscute mie îşi fac cuibul, a rămas pecetluit. Aşa cum preotul tocmai îl pecetluia pe-al Mamei. Cu faţa spre Răsărit, ca să se ridice iute la Înviere, vor sta amîndoi sub ruta pe care Mica, acum treizeci şi şase de ani, crezînd că i-o pune lui Ticu, a plantat-o de fapt şi pentru ea.

Preotul i-a dat diacului hîrleţul şi, după o ultimă apelaţie, „Hristos a înviat!”, la care oamenii risipiţi prin iarba înaltă şi plouată au răspuns cuminte, „Adevărat că a-nviat!”, s-a îndreptat, împreună cu acela din Pîglişa, spre poartă. Oamenii au început să arunce bulgări de pămînt peste sicriu, spunînd cu voce joasă „Dumnezeu s-o ierte şi s-o odihnească!”. Am luat şi eu cu vîrful degetelor un firicel umed de pămînt, aşa, cum pui un praf de zahăr pe-un cornuleţ abia scos din cuptor, şi l-am lăsat în groapă: Mamica, pămîntul să îţi fie uşor, nu mai greu decît ce-am pus eu peste tine! i-am şoptit, înregistrînd sunetul stins şi îndepărtat al fărîmei de ţărnă pe sicriu. Vroiam să stau pînă se pun coroanele, să am imaginea celor două morminte lipite unul de altul, dar Ana s-a apropiat şi mi-a spus că trebuie să mergem acasă.

— Auzi, tu, trebuie să fie familia de faţă cînd preotul sfinţeşte mîncarea, mai e o ceremonie.

Am pornit în grupuri mici, întorcînd spatele la familia mai numeroasă sub pămînt decît deasupra: Tica, Ticu, Mam’ Bătrînă, unchiul Alesandru, mătuşa Dochiţă, unchiul Ion, mătuşa Lucreţie, şi-acum şi Mica, ultima culcată sub glia temeteului. În timp ce mă grăbeam spre casă, făceam în minte harta morţilor mei: în cimitirul de lîngă casă, bunicii dinspre tată, Ioan şi Anişca, plus unchiul Gherasîm cu Lina, plus unchiul Alesandru al mătuşii Tiberia; Moşul Martei, la doi paşi, în ţintirimul de la biserică, în timp ce Marta e la Blăjel. Aurel şi Valerian, cei doi soţi ai soră-mii, în cimitirul din Mediaş, pe deal; tot acolo sînt unchiul Nelu, fratele lui Mica, cu tanti Leana, pe mormîntul lor este un fir galben de degeţel lînos. P., primul meu bărbat, plus socrii din a doua căsătorie, Tică şi Tanti Vichi, în falnicul Cimitir Central din Cluj. Laura, la Geretsried. Laura. Un întreg cimitir împrăştiat în lume. Dumnezeu o să aibă ce să ne-adune la Judecată. La a doua Venire, am scrîşnit, cercetînd din ochi zdrenţele vinete pe care cerul şi le spînzura asupra noastră. Am recunoscut peisajul, mai ales lumina dintr-un vis pe care l-am avut cu nu mulţi ani în urmă:

Se făcea că eram pe pustuţa triunghiulară de lîngă ogradă. Sus în cer, dinspre nord-est spre sud-vest, pluteau leneş peşti cît balenele. Cu burţile umflate şi strălucind albăstrii în lumina vînătă a sfîrşitului, se ţineau în văzduh la fel de bine ca navele de război pe ocean. Din cînd în cînd, cîte unul mai mic, cîte-o plevuşcă, se prăbuşea ca o piatră în uliţă, la picioarele noastre. Plouă cu peşti! i-am şoptit lui Tinu, uite, vine Nimicirea! Cînd s-a pornit vîntul din urmă, noi ne-am adăpostit care unde, eu în casă. În casa veche, părintească, care de fapt nu mai există de mult. Înăuntru era întunecos şi rece şi mirosea a pustiu. Ştiam că Mica este în coliba de vară din spatele casei. Bucăţi negre de gheaţă au acoperit curtea şi grădina de pomi, o apă întunecată a inundat iarba şi troscoţelul mărunt din curte. Fulgera albastru. Era întuneric şi mi-era frică. Apoi furtuna s-a potolit ca prin farmec, cerul întunecat s-a curăţat de peştii apocaliptici, pe jos era numai o apă, cel puţin de două laturi de palmă, gheaţă, frunze şi crengi, ca după Armaghedon. Ştiam că Mica murise. Ana plîngea. Cuprinşi de vinovăţie, am adus-o toţi trei în casă şi am făcut încercări s-o înviem ca pe-un înecat. Am reuşit. Atunci mi-am dat seama că iubirea mea pentru ea e plină de mînie, că grija pentru ea şi suferinţa pe care mi-o produce sînt împletite, ca plesnele unui bici, în aceeaşi funie cu remuşcarea şi ciuda. Nu poţi supravieţui alor tăi cu conştiinţa curată, mi-a spus o voce, cine scapă este vinovat, continua vocea, şi eu m-am trezit.

— Se zice că dacă plouă e semn că mortului i-a părut rău după viaţă, spune Ana, uitîndu-se la cer. Aşa se zice.

— O să plouă pînă cel puţin în 12 iunie, i-am răspuns uitîndu-mă în întunecimea de sus.

— De unde ştii? a obiectat Ana.

— Ştiu.

Tinu s-a uitat la mine cu o privire opacă. Era sfîrşit. Trece prin toate chinurile iadului, mi-am spus, precis îl bîntuie imagini cu ea, din ultimele două săptămîni, de boală incertă, atît de prost administrată de noi, cred că îşi aminteşte şi alte lucruri, mai vechi, din care nu iese tocmai bine.

— Te-a iubit mult, i-am spus, în ultima vreme îmi povestea la telefon ce păr numai inele aveai cînd erai copil şi că-i plăcea să te pupe pe bucle.

Tinu m-a privit strîngînd din fălci şi n-a răspuns nimic.

Cîte o picătură mare de apă îmi cădea din cînd în cînd pe obraji, amestecîndu-se cu lacrimile. Nu ploua cu adevărat. Nici eu nu plîngeam cu adevărat, dar ochii îmi secretau cîte o lacrimă uriaşă, răzleaţă, care mi se tîra ca o omidă rece pe faţă. Am luat-o pe scurtătură, pe după sat, ţinîndu-l de braţ pe D., care venise la chemarea imperativă a Mamicii. Nu apucase să-i împlinească dorinţa cît ea a mai fost în viaţă, i-o împlinea acum. În faţa morţii ei, s-a purtat perfect, apărînd, elegant şi tăcut, cu buchetul lui de flori albe, pe care i l-a pus hotărît pe sicriu, apoi s-a aşezat unde îi era locul, lîngă mine, şi a răbdat rafalele îngheţate de ploaie şi de vînt pînă cînd mi-a spus încet, arătînd spre cerul schimbător, cînd întunecat ca noaptea, cînd părînd că se răzbună: „Seamănă cu Mica!”. Şi am zîmbit amîndoi. Deşi ştiam că acei care o să-mi observe zîmbetul o să mă judece aspru.

Mai ales că afară n-am plîns. Programatic. Mi-o aminteam pe Mica la înmormîntarea lui Valerian, lîngă Ana, poruncindu-i: „Taci, tu! Nu te mai cînta!”. După părerea ei, nimeni pe lume nu este destul de vrednic să vadă lacrimile ei şi-ale copiilor ei. Sentimentele nu trebuie arătate, aşa ne-a învăţat Mica – şi ne-a crescut verticali ca lemnele şi fără dreptul la lacrimi cu martori. Poate că după credinţa ei nimeni pe lume nu e destul de bun încît să merite să plîngem, ea şi noi, pentru el. Ea însăşi plîngea mai ales de mînie şi ciudă. Am văzut-o plîngînd: plîngea teribil, dintr-o deznădejde fără fund.

Aşa că eu am plîns numai lîngă ea, veghind-o, noi două pentru ultima oară împreună. Dar cînd au scos-o din casă cu picioarele înainte, culcată într-un maldăr de flori, lalele, narcise, lăcrămioare, liliac, cale, în sicriul în sfîrşit pecetluit, mi-am dat capul pe spate şi-am împietrit. „Taci, tu, nu te mai cînta! La ce te cînţi? Că morţii nu-i poţi scula!” O frunză de cală fusese prinsă sub capacul sicriului şi ieşea de un deget afară, preoţii îi slujeau Mamicii la căpătîi, exact cum scrie la Carte, acoperind cu glasurile lor frumoase sunetul vijeliei. Uneori, cîte-o pală rece de vînt ca din iad aducea peste noi, ca-n scena spălării picioarelor din Odiseea, mirosul aspru al porcilor lui Tinu.

În curtea casei părinteşti, unde, pentru prima oară după şaizeci şi patru de ani, Mica lipsea, mesele erau întinse pentru pomană şi cutcanele, în rochii negre, lungi, îmbrobodite cu năfrămi negre înnodate sub bărbie, împreună cu bărbaţii lor în cămăşi albe, se aşezau la mese. Neamuri din Cutca, din Şomcuta, din Corpadea, din Valea Caldă, din Cluj, mi-a spus Tinu în treacăt. Socăciţele tinere aşezate în şir îşi treceau farfuriile pline din mînă în mînă, de la bucătărie pînă la mese. Aşezaţi la o masă aparte, preoţii au sfinţit mîncarea. Mulţimea a început să mănînce.

Mă uitam, dintr-o margine, la zarva neagră din curte, la oamenii străini sau recunoscuţi vag şi aşteptam să se termine totul: să plece neamurile pe care le cunoşteam şi cele pe care nu le cunoşteam şi nu mă recunoşteau nici ele, toţi îl ştiau numai pe Tinu şi o identificau pe Ana, ca pe o variantă mai palidă şi mai tînără a lui Mica, unii chiar şi pe Tabita, vara noastră de la Sibiu, dar nimeni, nici măcar sora lui Ticu, Tiberia, nu m-a recunoscut şi pe mine, care sînt leită Taticu. E normal, după treizeci şi şase de ani i-au uitat faţa, nu-l mai recunosc în trăsăturile mele.

— Uite, îmi spune Tinu, aia e mătuşa Verjenie!

— Aia e? Nevasta lui Chirica?

— Da, da. Şi asta e tanti Maia a Baciului, ştii, de-acolo, de lîngă bufet. Neam prin Ticu. Şi ăsta e Lia, al lu’ unchiu’ Ilie şi-al mătuşii Irina, îmi şopteşte. Asta-i Mària lui unchiu’ Onisei, fata lui leliuca Lucreţie, sora vitregă a lui Ticu.

— Şi aia chiar e Verjenia lui Chirica? întreb prosteşte. Aia care stă lîngă vechea cooperativă? Lîngă Măgăzîn? silabisesc împiedicat în prima mea limbă, româna de cîmpie a părinţilor noştri.

— Da, îmi spune fratele meu.

— A apucat s-o vadă pe Mica moartă. Sîntem neamuri?

Fratele meu îmi explică ce neamuri sîntem, îmi dă în continuare numele bărbaţilor şi femeilor care umplu ograda, oare se semnificaţie are că nu reţin niciodată legăturile de rudenie, genealogiile? mă pomenesc întrebîndu-mă, apoi iar îmi spun că e normal să nu ştiu pe nimeni şi să nu mă mai ştie nimeni, prea de mult am plecat. Prea sînt străin. Număr oamenii din curte, la o sută douăzeci mă încurc, mai sînt, la înmormîntarea mea pot conta pe vreo cinci, şase. Mica a fost cineva. Aş vrea totuşi să se termine, îmi spun, uitîndu-mă spre melin, unde e pus scaunul ei, locul unde am văzut-o pentru ultima oară afară, pierită şi bolnavă. Curtea forfoteşte de lume. Vreau linişte. Vreau să fie totul ca înainte. De fapt, o aştept. Între timp salut, ascult, zîmbesc, spun formule rituale. Întorcîndu-mi privirea în dreapta, spre aleea de beton ce taie grădina de flori, am văzut-o cum trece, încet, în hainele ei negre, cu şorţ negru, cu năframa trasă mult în faţă, să-i ferească ochii de lumină. Peste cîteva clipe a dispărut. Cred şi eu, mi-am spus, nu-i place acolo unde este şi unde n-ar trebui să fie. Lîngă Ticu. Nu lîngă Tica.

*

Nu există peisaj mai trist decît Cîmpia Transilvaniei, din toamnă pînă-n primăvară. Pe platoul larg dintre Someş şi Valea Sărăţii, între Mărători şi Valea Pîglişei, Cutca se lăţeşte spre cer ca o şopîrlă mare. Pare aşezată pe capacul lumii. Satul e la 3 kilometri de drumul ţării şi de calea ferată şi urmează de sus, de pe platou, în lung, dinspre sud spre nord, cursul Someşului din vale. În toate părţile, peste văi, se înalţă dealurile sure, golaşe. La un ceas şi ceva distanţă cu piciorul, prin Valea Sărăţii, se ajunge la Vama Căianului, pe unde treceau oamenii în Regat pe vremea cedării Ardealului. Într-un ceas se ajunge pe jos şi în Morlaca, la tîrg. Cam în trei ceasuri şi jumătate de mers întins, la Cluj, dar cu bicicleta se face un ceas şi ceva, cu maşina, dacă nu-i aglomerat, cam o jumătate de oră. Un drum cîndva de ţară, acum asfaltat, lung de trei kilometri, leagă satul, în dreptul Castelului, de drumul ţării şi de gară. De-a lungul lui, în lunca largă şi inundabilă a Someşului, sînt case, aşa-numita uliţă „Păstapă”, adică de peste apă. La şoseaua naţională, urmînd linia şerpuită a Dealului Prodaia, casele se întind, bogate şi făloase, şi înspre Şomcuta, şi înspre Cămăraşu. Comuna, din cinci Cutce, Cutca de Jos, Cutca de Sus, Cutca de Mijloc sau Batin, Cutca ICZ şi Cutca Molitură, plus satele Pîglişa şi Mera, e o aşezare veche de pe la 1300, cînd se numea Locul cu Grîu. A fost centru de feudă, apoi de moşie, cu o populaţie de strînsură, de oameni „slabi şi prăpădiţi”, după cum mi-a spus odată, demult, deloc binevoitor la adresa enoriaşilor săi cam nestatornici, vechiul preot al Cutcii, domnul Isidor Deac. Nu ştiu dacă are sau ba dreptate. Oricum, eu m-am simţit întotdeauna la adăpost, ai mei erau din familiile bune, mijlocaşe, ale satului, mai sus de ei fusese numai Chiaburu’, cu casa lui mare, moştenită de la socri, şi cu banii pe care i-a făcut ca şofer, după ce-nvăţase să conducă maşinile cînd fusese în armată la tancuri. Şi peste ăsta, groful de la Curte. De la Castel.

Ai mei n-au intrat niciodată-n Castel pînă în 1948, îl priveau numai din drum, prin gardul înalt de zid şi feronerie solidă, cum ocupă centrul satului, platoul larg de pe terasa din dreapta Someşului. De la gară şi de la drumul ţării, mai ales dacă veneai dinspre Cămăraşu, Castelul se vede în toată splendoarea lui, aşezat cum este în vinclu pe coama Hagăului, dincolo de apă. Mai de-aproape, terasele Castelului, sprijinite pe coloane greoaie, dreptunghiulare, şi foişorul dinspre sat, acoperit cu plăci grele de aramă, te făceau să-i bănuieşti opulenţa. În vale, în parcul dinspre moara care a funcţionat şi ca uzină de curent electric pentru Castel, se aflau în anii treizeci terenurile de tenis, unde domni şi doamne în haine albe se jucau vara cu mingi mici, albe şi pufoase ca nişte pui de găină, după cum ne povestea Mica. Încăperile lui dinspre Someş se deschideau direct deasupra parcului mare al Castelului, care se prelungea şi sub orfelinatul Surorilor Maicii Domnului, pînă sus-departe, la iaz. Pinii întunecaţi şi brazii dublau zidul împrejmuitor al Curţii înspre iaz şi înspre lunca Someşului.

Iar între Castel şi Căminul Călugăriţelor, cum îi spuneau cutcanii, se aflau dependinţele Castelului: grajdurile şi bucătăriile. Peste ani, în timpul socialismului, clădirile joase aveau să devină grădiniţă, dispensar, farmacie, cabinet stomatologic, sală de naşteri şi locuinţa moaşei comunale.

Ai mei n-aveau ce căuta la Castel sau la Curte, o vrăşmăşie veche, datînd din anul 1906, cînd Tica, grăjdar la Curte, rămăsese fără un picior, îi ţinea departe. Abia după 1948, cînd Castelul a fost golit într-o singură noapte de soldaţii de la Securitate, iar camioanele Securităţii au cărat totul nu se ştie unde, lăsînd în urma lor zidurile goale şi porţile de fier forjat deschise, bălăngănindu-se-n vînt, au intrat şi cutcanii la Curte. Adică pe platoul Castelului, tivit cu liliac şi înfrumuseţat cu stejari, cu castani, cu rondouri de flori, în mijlocul cărora erau înfipte vaze de piatră albă, sculptată, mai înalte decît un stat de om. Chiar în faţa clădirii, în formă de L uriaş şi cu un etaj, se află peronul dreptunghiular, acoperit cu pietriş alb, ca parcurile franţuzeşti. Pe vremuri, pe lîngă ziduri erau plantate tufe de trandafiri roz-pal şi bujori cu flori albe şi roz, uriaşe cît un cap de nou-născut. Le-am mai prins şi eu, pe la sfîrşitul anilor 1960.

Noi însă am învăţat la Castel. Transformat în şcoală generală, Castelul, cu curtea lui uriaşă şi plină de ascunzişuri, a fost şcoala la care am mers toţi trei. Îmi plăcea vederea largă, peste Someş şi peste lunca lui largă, pînă-n calea ferată şi-n drumul ţării, oprită numai de Dealurile Prodăii, pe care o aveai de pe aleea ce ducea la peron sau din sălile de clasă de la etaj. Îmi plăceau coridoarele Castelului, sălile lambrisate cu stejar sculptat şi scările curbate, cu feronerie neagră, cu flori gingaşe din metal, ce duceau la etaj, apoi curtea enormă cît trei, patru stadioane, cu boschete de liliac şi copaci bătrîni, stejari, castani, arţari. Şi mai ales acăţul uriaş, noduros, cu frunze mici şi păstăi lungi, sub care se desfăşurau serbările şcolare de sfîrşit de an şi careurile de dimineaţă, cînd cîntam zilnic imnul înainte de-a intra la clasă. Era frumos să fii elev într-o asemenea şcoală, te făcea să te simţi important.

Noi am învăţat la Castel. Şi ne-am plimbat prin fostul lui parc, trecut la Căminul de copii infirmi şi administrat de acesta. Ne plăceau vegetaţia lui deasă, sălbăticită, rondourile lui cu flori roşii, sunetul înfundat al Canalului Morii, care-l uda în vale. Acum, văduvit de Canalul Morii, care a dispărut după ce cutcanii şi-au pus moară electrică în locul celei cu apă şi au desfiinţat iazul şi stăvilarul, acum parcul e numai un desiş sălbăticit. Cu timpul, oamenii au stricat tot, şi Castelul, căruia i-au dărîmat largile lui terase, şi parcul, pe care l-au lăsat să se transforme într-o urzicărie, şi dealul Hagău, în care au tăiat alte drumuri decît cele vechi, modificînd locul. Ceva din vechea splendoare a Curţii a rămas totuşi, ca urmele de frumuseţe pe o faţă distrusă de vreme.

*

Mica nu semăna cu nimeni. A fost o fetiţă frumoasă, drăcoasă, cu ochii numai lumină. În puţinele fotografii de familie, sepia, pe hîrtie grunjoasă, care s-au păstrat din anii treizeci, ochii ei de fetiţă strălucesc atît de tare, încît, oriunde este ea aşezată, devin centrul fotografiei. Am avut şi eu cîndva ochii ei lucioşi.

— Tu, asta a fost aşa de rea, că nici unul n-am ştiut cu cine seamănă! spune sora mea că i-ar fi spus mătuşa Marta.

Şocată de o asemenea părere despre Mica, i-am răspuns de fiecare dată la fel:

— Da? Aşa a zis? Şi adăugam o întrebare la care nu am primit niciodată un răspuns cu adevărat lămuritor: De ce? Ce făcea?

Subţire şi mlădioasă, înăltuţă, cu vorba iute şi aprigă, stîrnea în jur un vîrtej continuu. Dacă mă iau după poveştile ce mi le-a spus despre viaţa ei de copil şi de fată, mi se pare că tinereţea Mamei a durat lung, lung, o eternitate. În realitate, Mica s-a măritat la douăzeci de ani, aşa că timpul pe care l-a avut la dispoziţie să fie fericită, timpul în care i s-au întîmplat toate miracolele a fost, în realitate, cît o clipire din pleoape. Îi plăcea cartea şi-ai ei au lăsat-o să facă şapte clase. Din tot satul, din clasa ei, numai patru copii au terminat şapte clase, iar ea a fost cea mai bună şi a primit la fiecare sfîrşit de an premiu cu coroniţă, pe care i-o împletea învăţătorul cu mîna lui, din sasău şi tătăişe înflorite. În loc s-o dea mai departe, la liceu, cum făcuseră cu Nelu, pe care de mic l-au dat copil de trupă la Bucureşti, de-a ajuns să facă liceul militar şi şcoala de aviaţie pe cheltuiala statului, plătindu-şi apoi cu vîrf şi îndesat datoria ca aviator care-a bombardat Odessa, pe ea au trimis-o, după ultima modă pentru fetele din sat, la Surorile Maicii Domnului, la Cluj. Nu la liceu, nu la o şcoală cu manuale, ci mai degrabă la o practică, la o şcoală de gospodărie pentru ţărăncile de bună condiţie din Ardealul greco-catolic, venite să înveţe să ţină o casă, să gătească şi să spele, să coasă şi să brodeze, să pună murături şi să trateze prin ceaiuri o diaree de nou-născut. Nu-i vorbă, ar fi putut învăţa gospodăria de la maică-sa, dar fetele care lucrau la călugăriţe se întorceau aproape domnişoare, ştiau pune masa ca la domni, cu şervetele împăturite în formă de pantofior sau de trandafir, în vreme ce în Cutca lumea nu ştia încă bine ce sînt alea, şervete.

A fost ultimul şi al patrulea copil al unei familii făloase de ţărani mijlocaşi. Ca fată, nici măcar iernile seci nu reuşeau să-i stingă veselia. Şi nu există peisaj mai mohorît decît al Cutcii, din octombrie pînă-n aprilie. În iernile fără ninsoare, orizontul jupuit îşi etalează spre cer posomorala şi lipsa nădejdii. Sub cerul vînăt-cenuşiu ca un capac de cenuşă udă, dealurile teşite şi sterpe îşi arată rănile de eroziune. Nu poţi şti ce e mai posac, cerul leşios sau pămîntul mîncat de pecingine în care înaltul îşi prelinge culoarea. Pe ger uscat, cît vezi cu ochii sînt numai dealuri sterpe. Valea Plîngerii şi-a amintirii aici se află. Din noiembrie pînă-n aprilie, lumea e sură şi deznădăjduită. Dacă ninge, zăpada salvează peisajul. Cu casele lor mici şi curţile lor noroioase, pline de orătănii, satele zac cu burta în noroi şi în brazdele de tină îngheţată. Prin aprilie însă, cînd începe să dea colţul ierbii, lumea învie şi oamenii deodată cu ea. Dealurile se acoperă de o spuză verzuie, cîmpurile înverzesc şi văzduhul se îmbibă de clorofilă lichidă. În mai, un abur fosforescent-verzui frăgezeşte lumina cu o tandreţe fără margini, iar asprimea inimilor se înmoaie de făgăduielile buimace care umplu lumea. Oamenii devin pentru o clipă buni, nădăjduind o salvare fără de nume. Sîngele se umflă euforic în ei precum clorofila în frunze, iar cutcanii se uită la pămînt şi la cer, apoi la lanurile de grîu şi de cucuruz cu privirile umede de înduioşare. Uită-te cît a crescut după ploaia de-aseară! îşi arată ei unul altuia cîte-un fir de cucuruz sau cîte-o tulpină de ceapă, cu vocile muiate de dulceaţă, de parcă ar vorbi despre-un copil de ţîţă.

Mària îşi găsea jocuri pe orice vreme. Îi plăcea, cînd era copil, să meargă la şcoală, care i se părea tare distractivă. „Îmi place să mă instruiesc”, mi-a spus ea prin anii 1990, cînd am nimerit o dată acasă şi-am găsit-o ascultînd o emisiune culturală la radio, „ştii ce interesant este?” m-a întrebat, cu ochii sclipind de satisfacţie. La ea acasă, aveau o singură pereche de bocanci pentru toţi copiii, aşa că aştepta răbdătoare să-i vină rîndul, tot a treia zi, să meargă la ore. Învăţa toate lecţiile celorlalţi, ale lui Alesandru şi ale Martei, şi dacă vreunul dintre ei avea chef să sară peste o zi de şcoală, Mària se oferea imediat să încalţe ea ghetele mărime unică şi să se ducă în locul lui. Marta era mai uşor de convins. „Dacă-i dădeam ei porţia mea de tăiţei cu nucă sau dacă adăpam eu jitele”, îmi povestea Mamica, cu privirea înveselită de amintire, „mă lăsa să mă duc eu”. Şi adăuga, cu o uitătură îndreptată departe, înspre trecutul în care eu nu aveam cum să ajung:

— Asta iarna, bunînţăles, pentru că toamna şi primăvara ne duceam tustrí, regulat. Nelu era la Bucureşti, copil de trupă. Din martie, de cum se zbicea pămîntul şi puteam umbla desculţă, mergeam regulat. Ioi! îmi amintesc că-ntr-un an m-am dus dimineaţa la şcoală. Prin martie, poate început de aprilie. Aicea unde-i acuma Căminul Cultural, aicea era şcoala. Şi-a venit o vreme grea, într-un ceas omătul a ajuns aşè, de-un lat de palmă. Şi-a venit Alesandru după mine şi m-o dus acasă în spate, că eu nu puteam umbla desculţă prin omăt. Aşè era pe-atunci, a repetat Mica, înnegurată.

Apoi a adăugat, cu un glas sever, să binevoiesc să iau la cunoştinţă:

— Toţi umblau desculţi pe-atunci, şi Vistian al Chiaburului. Nu numai noi. Îmi amintesc cum tropăiam şi săream pe potecă, pe lîngă casa unchiului Pojar în sus, şi mi se părea că sună a gol! Eu am luat totdeauna premiul întîi şi dascălul îmi împletea coroniţă, adaugă după o pauză.

Şi se uită la mine cercetătoare.

*

Tatăl ei era un om mare. Adică înalt şi voinic. Nu-mi amintesc culoarea ochilor lui. O fotografie sepia, pe bună hîrtie grunjoasă, mi-l arată în familie: e cu Ana, nevasta lui, cu două cumnate din Şomcuta, mătuşa Todora şi încă una, şi cu trei dintre cei patru copii pe care i-a făcut. În fotografie, toţi sînt rigizi şi eleganţi – o, eleganţa aceea ţărănească din Transilvania de dinaintea celui de-al Doilea Război Mondial! –, înfruntînd cu priviri grave aparatul de fotografiat. El este mai serios şi mai îndîrjit decît toţi, falnic în cămaşa lui albă, fără guler, şi-n costumul lui de pănură. E puţin chel – Mica ne spunea mereu că tatăl ei a avut un frumos păr buclat, pe care l-au moştenit sora mea şi fratele meu –, iar sub nasul proeminent are o mustaţă scurtă. Este singurul cu capul neacoperit din toată fotografia, femeile poartă năframe, iar fiul lui, Ion, o şugubeaţă şi absurdă pălărie de pîslă. Tica stă chiar în centrul fotografiei, în picioare. În faţa lui, aşezaţi pe scaune cu spătar, stau Ion şi Mària, copiii lui, iar capetele lor îi ascund complet, spre marea mea părere de rău, mîinile. Aş vrea să-i văd mîinile.

Aşa falnic cum stă între cele patru femei, dintre care una e fata lui, Marta, nu ai bănui că Indrei are un picior de lemn. Piciorul lui de lemn mi-l amintesc bine, cu istoria lui cu tot: era angajat la Curte, îngrijea caii grofului. Într-o zi, pentru că nu-i ţesălase bine, administratorul l-a împuşcat cu arma de vînătoare în picior. O încărcătură de alice. O întîmplare de Transilvanie prelungit-feudală maghiară, o întîmplare din 1906. Avea douăzeci şi trei de ani, s-a născut în 1883. Ai lui, cutcani săraci, l-au pus în car şi l-au dus la spital la Cluj, dar drumul lung şi zdruncinăturile i-au cangrenat piciorul. După şase luni de spitalizare, doctorii i l-au amputat.

Asta nu l-a împiedicat să se însoare cu femeia pe care şi-a ales-o: Ana, din familia Pascu, din Şomcuta. O femeie măruntă şi harnică, mamă a doi copii morţi la naştere şi, pe deasupra, văduvă de război. Necazurile prin care trecuse îi aspriseră trăsăturile regulate şi-i dăduseră un aer îndîrjit şi demn, accentuat de veşmintele întunecate. Întrebată de un neam de-al ei cum de l-a luat pe Indrei zis Paplei, din Cutca, n-a văzut că ăsta-i şi sărac, şi olog?, Ana s-a uitat drept în ochii îndrăzneţului şi i-a spus:

— Dacă m-a celuit! …

Cînd s-au luat, în 1918, el era flăcău tomnatic, de treizeci şi cinci de ani, iar ea împlinise douăzeci şi opt. Au făcut împreună patru copii, Alesandru, Marta, Ion şi Mària, toţi frumoşi, moştenind statura lui înaltă şi privirea directă, drept în faţă. Şi-a vîndut casa părintească de Pe Coastă, din apropierea Someşului, şi şi-a cumpărat un loc de casă larg, pe uliţa principală, peste drum de clădirea modernă a orfelinatului ţinut de Surorile Maicii Domnului. Din munca lui de căruţaş şi de agricultor, şi-a făcut o gospodărie îmbelşugată. Indrei a ajuns „găzdoi”, adică un ţăran mijlocaş care şi-a sporit pămînturile şi şi-a ţinut ograda în bunăstare: şi-a clădit o casă mare cu tărnaţ, avea o curte largă, cu fîntînă, cu şură şi cu grajduri în care creştea cai şi vite, iar în livada lungă de pruni albi şi de caişi din spatele bucătăriei de vară avea stupină. Avea atîţia stupi, încît copiii lui mîncau mierea cu lingura de lemn direct din covata de pîine în care Tica storcea fagurii.

— Meghiş, greu trebuie să îi fi fost! exclama din cînd în cînd Mica, amintindu-şi de el, om cu un singur picior, lucrînd pămîntul şi cosind în rînd cu toţi! Şi să ţină o casă plină de copii!

Pămînt a cumpărat pînă în vremea inflaţiei de după al Doilea Război Mondial, cînd, pentru locul de la Patru Rude, un paradis cu un ochi bolborositor de mlaştină şi cu orhidee de primăvară, a cărui amintire îmi umple sufletul de dulceaţă, a plătit banii cu straiţa. În pod, într-o grindă, Indrei şi Ana ascundeau cocoşei, din care nu s-au ales cu nimic, căci i-au predat la stabilizare.

Într-un sat greco-catolic, imediat după Primul Război Mondial, Tica a adus din Cluj, unde umbla cu căruţa, o noutate: iehovismul. A fost primul Străjer al lui Iehova din satul lui. Cu timpul şi cu duhul blîndeţii, i-a convertit şi pe alţii, făcînd din Cutca un sat de fraţi şi surori Străjeri ai lui Iehova. După modelul lui, alţii au adus după aceea alte credinţe neoprotestante şi satul s-a umplut de baptişti, de adventişti, de penticostali, aşa că Cutca ajunsese orice, numai un centru greco-catolic sau ortodox nu mai putea fi socotit. Tica n-a reuşit însă s-o convertească şi pe fiica lui cea mai mică, pe Mària. Pe Mica. Pe ea n-a reuşit s-o clintească nimeni, nici Tica, nici bărbatul ei, Agustin, care a trecut la pocăiţi în 1954, înainte de-a mă face pe mine.

*

În această unică fotografie de familie, din care, dintre copii, lipseşte numai Alesandru, unchiul meu uriaş, care mă purta în copilăria mea în spate, văd faţa de fetiţă deşteaptă a Mamicii. Este îmbrăcată ca o principesă deghizată în ţărancă: poartă o rochie dintr-un material înflorat, cu mîneci lungi şi coleretă din dantelă; rochia este strînsă sub piept şi porneşte lungă pînă la un lat de palmă de pămînt; peste rochia ei cu roituri poartă un şorţ din alt material, tot înflorat, cu roituri, care se termină cu volan. Are ciorapi închişi la culoare, iar săndăluţele cu baretă şi vîrful rotund sînt singurul obiect ce îi trădează modesta origine reală, căci sînt cam purtate. E îmbrobodită cu năframă albă, legată la spate, de sub care i se vede părul pieptănat lins. Mîinile sînt la vedere, pe şorţ, dar forma lor este acoperită de bucheţelul de flori, între care şi un fir de rujă, pe care îl ţine în mînă. Ca toţi din fotografie, se uită drept spre aparat, cu o privire strălucitoare. Are ochii cei mai vii din toată fotografia. De fapt, are cei mai pătrunzători ochi pe care i-am văzut în viaţa mea la vreun om, fie pe viu, fie într-o fotografie: sînt încărcaţi de o asemenea intensitate a aşteptării unor miracole, încît îţi vine să îi aduci grădina raiului şi să i-o pui la picioare. Privirea ei aşteaptă o Bună-Vestire. Seamănă la faţă cu Nelu, fratele ei cu doi ani mai mare, avînd amîndoi trăsături dulci, regulate şi ovalul feţei perfect, fin. Pe lîngă Mica, soră-sa, Marta, pare aprigă şi aspră, aproape un soldăţoi. Un recrut. Le am pe amîndouă şi într-o altă fotografie, portret, la vîrsta de şaisprezece şi respectiv douăzeci de ani; şi, deşi seamănă şi îţi dai seama că sînt surori, una este feminitatea însăşi, iar cealaltă pare un bărbat tînăr în vrăşmăşie cu lumea. În fotografia de familie, Nelu este aşezat şi el pe scaun, în stînga Màriei. Şi el ţine în mîna dreaptă două fire de floare, un bujor şi, poate, un fir de sunătoare sălbatică. Marta, sora lor mai mare, care stă în picioare şi îşi sprijină mîna dreaptă pe umărul lui Nelu, ţine şi ea, neglijent, un fir de saftiu în mînă. După flori, fotografia a fost făcută în mai-iunie. După vîrsta lui Mica, cam în 1939, poate în 1940.

În fotografie, arată a ceea ce sînt: ţărani înstăriţi, cu o înfăţişare prosperă şi mulţumită. Femeile, cu excepţia Màriei, sînt încălţate în cisme de box, iar roiturile şi cipca de la veşmintele lor de culoare închisă, poate chiar neagră, indică fără greş un anumit rang social înalt pe care îl deţin în universul lor sătesc.

Comentîndu-mi odată fotografia, Mica mi-a spus că a fost făcută pentru fratele mamei ei, cel din Rusia. Aşa am aflat şi eu că am o rudă, un frate al bunicii dinspre mamă, în Rusia, unde a rămas prizonier din Primul Război Mondial. Şi că acesta s-a însurat acolo, a făcut copii, iar cînd să izbucnească al Doilea Război, fratele bunicii mele a scris acasă, la Şomcuta, că trăieşte, că are nevastă şi copii. Iar surorile lui s-au adunat şi s-au fotografiat solemn, cuprinzîndu-l şi pe Indrei cu copiii lui, mai puţin pe Alesandru, care era concentrat, în fotografia pe care au trimis-o în Rusia. Nu au mai primit nici un răspuns şi nu au ştiut niciodată nici măcar dacă scrisoarea lor a ajuns la destinaţie, căci între timp izbucnise al Doilea Război, tot mondial, şi s-au pierdut unii de alţii. Pentru totdeauna.

*

Mària era subţire, cu obrazul rotund, iar pieptănătura peste cap, cu părul castaniu-roşcat strîns pe spate în două cozi groase, îi scotea în evidenţă fruntea înaltă şi bombată. Umbla după portul unguresc al Transilvaniei, ca toate fetele din sat, adică în rochii lungi, cu laibăr, strînse dedesubtul sînilor, iar sub lăibărelul decoltat şi cu guleraş rotund avea cămaşă albă, cu mîneci lungi şi bufante. O cămaşă asemănătoare, de pînză fină, albă, i-am dus eu cadou, în februarie 2010, şi n-a mai ajuns s-o poarte în viaţă, iar la cererea mea cumnată-mea i-a îmbrăcat-o pe sub bluza de diftină drept cămaşa în care să se înfăţişeze la Judecată, în faţa lui Dumnezeu. În cărţile de poveşti din copilărie, aşa arată prinţesele. Era elegantă pentru o ţărancă, iar ţinuta ei, cu spatele drept şi capul ridicat, gata de-a privi pe oricine în ochi, îi sublinia semeţia. Noi n-am moştenit-o, noi avem linia adusă de spate a Tatălui nostru. Eu i-am moştenit însă ochii, sub curbura înaltă a frunţii, ceea ce-l făcea pe D. să mă batjocorească şi să-mi spună, exact în momentele de privire intensă, că am înfăţişarea unui nebun – la masculin. Ea, Mica, avea mîini mici, cu degetul mic – „Marele, arătătorul, mijlociul, inelarul, mititelul!” ne-a învăţat ea denumirile degetelor, ridicînd glasul într-un triumf de clopoţel pe măsură ce îndrepta fiecare deget – răsucit şi noduros ca un gătej. Ea a fost linia care a rodit, blestemîndu-şi însă cu obidă rodul. Aceste ciontuţe strîmbe ale degetului mititel i le-am moştenit şi noi, Ana, Tinu şi cu mine, şi nepoţii şi strănepoţii, cu toţii purtînd în degete, de la Laura, Nucu, Anica, Raveca, la Kerstin şi la Andreas, amprenta ei genetică, urma ei chircită în trupurile noastre.

Era într-adevăr frumoasă, şi aşa a rămas şi după cincizeci de ani, cînd şi-a purtat cu speranţă şi cu mînie văduvia, şi după optzeci de ani, cînd şi-a pierdut svelteţea, dar faţa ei mă mai făcea încă s-o alint: „Mica mea frumoasă şi înşelată de viaţă, Mica mea cu ochi strălucitori!”. Frumoasă şi cutezătoare, sigură că viaţa îi va da tot ce i se cuvine, munţi de fericire şi satisfacţii – iar dacă nu, îşi va lua ea tot ceea ce pofteşte, căci stă în puterea ei să-şi smulgă şi din piatră seacă drepturile ei. Dreptul ei la fericire.

Într-o fotografie sepia din timpul războiului apare în toată strălucirea ei de fată tînără, amestec de nimfă naivă şi pasăre de pradă. Vulturiţă. Este cu prietena ei, Valeria lui Polu, pe podul de peste Someş: se văd bîrnele şi lodbele groase de stejar ale podului şi coroanele sălciilor şi stejarilor de pe mal, iar printre scîndurile parapetului, apa întunecată a rîului. Se porniseră într-o duminică spre Cluj, pe jos, îmbrăcate în hainele lor bune, să se tragă-n chip: poartă rochii negre, cu imprimeuri florale mărunte, închise la gît şi împodobite de colerete albe, brodate. Rochiile lungi pînă la o palmă de pămînt le acoperă aproape de tot turecii de lac, cam largi, ai cismelor de gală, cu căputa din box negru şi lucios. Peste rochiile strînse sub sîni, după moda princiar-ungurească a lumii rurale transilvănene, poartă şorţuri albe, Mària, simplu, al Valeriei lui Polu, imprimat cu floricele mărunte. Amîndouă au roituri triple şi cipcă la şurţ, iar năfrămile, a Màriei, întunecată, a Valeriei, albă, sînt legate la spate, semn că sînt fete, nu neveste. Valeria are şi mărgele, ceea ce Mària, fată de pocăiţi, n-are. În mîinile lăsate cuminte pe lîngă trup, fiecare ţine cîte-o creangă de stejar. Sînt frumoase amîndouă, Valeria, cu o faţă mai adormită, Mària, cu un zîmbet mic şi ochi negri, intenşi, numai farmec şi deşteptăciune. Instalată în frumuseţea ei de fată tînără, cu speranţele intacte şi noi ca o pereche nepurtată de cisme de lac, Mària se uită spre aparatul de fotografiat ca şi cum ar aştepta să i se întîmple ceva, iar amînarea n-o nelinişteşte, dimpotrivă, o înveseleşte, ea este sigură că totul se va sfîrşi cu bine, că viaţa îi va aduce pogoane întinse de bucurie, o fericire mare cît cerul.

Eu ştiu de multă vreme că, din tot ce-a aşteptat, n-a primit nimic, că aşteptările ei au fost, toate, nu numai dezamăgite, ci de-a binelea înşelate, că n-a avut vis care să nu-i fi fost spart şi nici gesturi care să nu se întoarcă, într-un sfîrşit, contra ei. Că ajunsese să urle de durere şi de ură, să-şi cuprindă în acelaşi blestem mama, sora, bărbatul şi tustrei copiii, care, zicea ea, în nemăsurata ei suferinţă, au nenorocit-o. Că, din urîtul ce-a ros-o, şi-a dorit nu numai să nu se fi născut, ci şi să moară. „Mai bine nu m-aş fi născut! Mai bine nu mă făcea Mama!” exclama fierbinte, şi buzele ei roşii tremurau de deznădejde cînd descoperea soluţia: „Mai bine m-aş spînzura şi-aş scăpa de toate!”. La sfîrşit a trăit într-o permanentă intimitate cu moartea şi a dorit cu o asemenea pasiune să moară, încît numai pasiunea lui Ticu pentru mîntuire şi dorul lui după Apocalipsă şi Armaghedon i-au fost egale.

Fotografia de pe pod, făcută în 1942, pe dosul căreia a scris, nu ştiu pentru cine, cu literele ei ascuţite, „Precum fluturile lasă/ Zborul său pe trandafiri/ Eu îţi scriu aceste rînduri/ Dela mine suveniri/ Cu dor, Maria”, fixează miraculos o aşteptare. Pe-atunci, Mica era numai tremur de încîntare şi poftă de viaţă. Am bănuit mereu că poza asta de amator are o poveste, că fotograful o cunoştea pe Mària, pentru că în fotografie apare nu numai fiinţa întreagă a Mamei mele pe-atunci fecioară, ci transpar şi sentimentele fotografului. Pentru că, mi-am spus eu, un fotograf necunoscut n-ar fi reuşit să prindă o asemenea primăvară, în care frăgezimea feţei şi ascuţimea de pasăre a privirii se amestecă ameţitor.

— Am ajuns pînă la Cluj, îmi povestea Mica, dar nu ne-am tras în chip, pentru că ne-am gîndit că-i prea scump. Aşa că ne-am întors şi ne-am dus duminica aialaltă, cînd a venit şi Marta cu noi, zice Mica, arătîndu-mi o superbă fotografie sepia, în care sînt amîndouă surorile, umăr la umăr.

Iar eu, după ceva stăruinţă, am aflat că fotografia de la pod, în care ea este aşa de vie, de plină de nădejdea că viitorul îi va aduce toate lucrurile bune ale vieţii, poate chiar o minune, le-a făcut-o dirigintele maghiar al poştei din sat. Se ştiau de la poştă, unde ea timbra scrisorile pentru Nelu şi pentru Alesandru, uneori şi pentru Niculae, care erau cu toţii refugiaţi în Vechiul Regat, apoi încorporaţi acolo şi trimişi pe front. Mària cumpăra timbre pentru România, zîmbindu-i fercheşului diriginte de poştă, care întrupa duşmanul ce stăpîneşte Ardealul, apoi pleca legănîndu-şi ţanţoşă umerii. Iar tînărul diriginte s-a îndrăgostit de fata asta scăpărătoare, poate nu fără încurajarea ei, în timp ce-o învăţa, chiar la ideea lui, limba maghiară, limba oficială a statului uzurpator.

— El mi-a zis să fac şcoală, să nu rămîn ţărancă. Ţărancă proastă. Voia să mă duc la liceu. Zicea că am cap. Aşa zicea şi domnu’ învăţător. Şi profesorii. Da’ Tica şi Mama nu m-o lăsat. Erau vremuri grele, aveam trupe germane încartiruite în casă, supravegheau spitalul de la Călugăriţe. C-au făcut, din Căminul Călugăriţelor, spital de război. Şi-ai mei nu m-au lăsat să mă mai duc nici la poştă. Pentru că era ungur. Toţi funcţionarii erau unguri, bunînţăles. Ştii, nu aveam voie să vorovim româneşte nici la Poştă, nici la Primărie, nici la notar. Lumea-şi ieşise din matcă, asta e. Ne sîleau să vorovim ungureşte. Cu el puteam vorbi şi româneşte, că nu se supăra, încheie ea.

*

— Mica e în comă. Haide acuma. E aici doctoriţa şi zice că acuma intră în comă. Haide amu! repetă cu vocea ei poruncitoare Viorica.

Am mai tras un fum din ţigară. Asta era luni, 3 mai 2010. Să nu mă precipit, să nu mă grăbesc acum, să nu fac vreo greşeală în trafic, mi-am spus, reproşîndu-mi că nu m-am dus la amiază, cum am vrut, dar tot Viorica mi-a spus să nu vin, să nu o obosesc pe Mica. Cu gesturi lente – „Descompune mişcările, fă-le încet cînd te grăbeşti. Este timp!” m-a învăţat, cu ani în urmă, un prieten –, am ieşit din casă, repetînd: Să nu mă precipit, să conduc atent.

Mai erau două-trei minute pînă la cinci, soarele strălucea blînd în aerul smărăldiu de primăvară. Am ajuns în sat în douăzeci şi cinci de minute şi am parcat în faţa porţii mici. Am intrat în curte uitîndu-mă spre dreapta, spre scaunul de sub melin al Mamei. Aici am văzut-o, Ana şi cu mine, vineri seara. Acum trei zile. Acum numai trei zile. Aici m-am aşezat duminică, cînd o examina doctoriţa de la salvare. N-a mai prins mirosul de liliac, şi uite ce tare miroase acuma. Uşile casei erau deschise şi Tinu tocmai ieşea din camera ei. Prin uşa întredeschisă, am întrevăzut-o, întinsă pe spate, cu trăsăturile prăbuşite. E Mica. Nu e Mica. E o străină ce nu mai are nimic din fiinţa ei.

— Hai să stăm un pic, m-a îndemnat Tinu.

La masa hidoasă de metal, acoperită cu o ciupercă hidoasă de metal, am fumat în trei, Tinu, Viorica şi cu mine, cîte-o ţigară. Apoi am intrat înăuntru. Aici am văzut-o ieri, la amiază, am vorbit cu ea, mi-a spus să avem grijă de Tinu. Şi mi-a făcut un semn semnificativ, încărcat de ură, la adresa „ăsteia”, a nurorii ei. Era lucidă, a înţeles perfect gesturile mele mute, prin care îi arătam că Viorica poate fi afară, în ogradă, şi ne-aude. Şi-a făcut un gest de lehamite, „Lasă, ştim amîndouă, e aşè cum e, ea îi rea şi eu n-o pot înghiţi”. Tensiunea grea în care eram prinsă ori de cîte ori veneam acasă, dintre Mica şi „ei”, fratele meu şi familia lui, stîngăcia cu care mă mişcam precaut, pe vîrful degetelor, între cele două tranşee minate, iubirea mea sfîşiată între ei, pe care îi iubeam şi aş fi vrut să-i ştiu bine pe toţi deopotrivă, întunecata dramă se derula şi acuma, cînd Mica era aşa de bolnavă şi eu eram aşa de pierită de spaimă, încît nu îndrăzneam să formulez nici măcar în minte cuvintele acelea, cuvîntul acela, şi gîndeam, eu!, în perifraze. Duminică, după ce a fost examinată de o doctoriţă de la salvare, Mica s-a întors cu faţa la perete, să se odihnească. Semn rău, mi-a fulgerat o voce rece din creier şi m-a apucat o frică ternă. Totuşi, încă mai speram. Faptul că de data asta n-am fost nicicum anunţată dinainte, ca la ceilalţi din familie, mă făcea să cred că n-o să se întîmple nimic.

— Săru’ mîna, Mica. Am venit să te văd, i-am spus cu voce normală.

Cînd a murit P., doamna Maria, sora lui de cabinet, cu care lucrase o mulţime de ani şi care m-a ajutat să îl îngrijesc în spital, în timpul comei, mi-a spus că oamenii aflaţi în comă aud tot. Că auzul este ultimul care se stinge. Nu am avut prevederea să o întreb dacă aud şi aceia care, cu trecerea anilor, au devenit cam surzi. De vreo doi-trei ani, Mica nu mai auzea bine, îi vorbeam uitîndu-mă direct spre ea, să îmi poată urmări buzele. N-am întrebat-o niciodată dacă-mi mai aude vocea, speram că da, nu voiam s-o umilesc arătîndu-i că i-am observat infirmitatea. Acum, intrînd la ea, am salutat-o ca întotdeauna. Apoi am luat Biblia neagră de la căpătîiul ei şi m-am apucat să-i citesc. Are optzeci şi patru de ani, să îi citesc Psalmul 84, mi-am spus:

— „Cît de plăcute sînt locaşurile tale, Doamne al oştirilor! Sufletul meu suspină şi tînjeşte de dor după curţile Domnului, inima şi carnea mea strigă după Dumnezeul cel viu!”

Şi o parte a minţii mi s-a cutremurat: O să moară! Asta spune psalmul, că o să moară!, în timp ce vocea mea continua:

— „Ferice de cei ce locuiesc în casa Ta!”

Citeam tare, clar, cu intonaţie, aşa cum în copilărie i-am citit, ori de cîte ori am reuşit s-o păcălesc şi m-a lăsat să citesc în loc să mă pună să dejghioc fasole sau să scarmăn lînă, cu voce tare, romane. Cînd am terminat psalmul, am trecut la „Tatăl nostru care eşti în ceruri, vină împărăţia Ta”… Tinu a intrat, a ieşit, am început prima Evanghelie, a intrat cumnată-mea, Viorica, şi m-a întrebat:

— Să chem preotul?

— Da, i-am răspuns, cheamă-l.

Îmi aminteam, de la lunga comă a lui P., că la un moment dat Baciu i-a făcut o ceremonie, Sfintele Taine, mi-a spus, şi P. a fost după aceea mai liniştit, n-o să ştiu niciodată dacă din cauza Tainelor sau fiindcă trupul lui, măcinat de zăcere, nu mai avea putere să lupte şi se apropia pur şi simplu de moarte mai lin, căci mai fără împotrivire. Preotul a venit repede, a intrat în casă şi a aprins o lumînare. Apoi m-a întrebat dacă să citească slujba de dezlegare a sufletului.

— Faceţi ce ştiţi dumneavoastră că trebuie să faceţi, părinte.

Eram înspăimîntată, nu voiam să grăbesc dezlegarea a ceea ce este legat, voiam numai să mă rog pentru Mica, să scape cu viaţă dacă se poate, să nu sufere dacă nu se poate, să nu sufere de suferinţa aceea fără nici un rost dacă nu scapi întreg, o umilinţă în plus şi-atîta tot, un coşmar pe care nu-l pot dori nici duşmanilor.

— Vecină! Lele Màrie! a strigat-o părintele, accentuînd corect şi pronunţîndu-i numele în două silabe, Màr-ie, exact aşa cum sînt strigate în Cutca toate femeile care poartă numele acesta preasfînt ce le predestinează durerii. Lele Màrie!, dar Mica şi-a continuat respiraţia hîrîită de comă.

Preotul ne-a spus că de obicei la rugăciunea asta cei din încăpere stau în genunchi şi repetă cuvintele cu voce tare, dar că nu este obligatoriu. M-am aşezat în genunchi, Tinu şi Viorica după mine, repetînd cu voce tare cuvintele. La un moment dat Mica a respirat zvîrcolit şi din adîncul unei mari zbuciumări, iar preotul a ezitat, descumpănit, şi-a strigat-o din nou pe nume:

— Lele Màrie! Vecină!

Apoi şi-a continuat slujba, care s-a dovedit lungă. Părintele ştie, imposibil să nu ştie, mă gîndeam. A uns-o cu undelemn sfinţit şi aerul greu din încăperea cu fereastra deschisă şi-a schimbat dintr-odată mirosul. Preotul a ieşit afară. Eu am rămas la căpătîiul ei, citindu-i psalmi, „Ai grijă de mine, Dumnezeule, în bunătatea Ta! După îndurarea Ta cea mare, şterge fărădelegile mele! Spală-mă cu desăvîrşire de nelegiuirea mea, şi curăţeşte-mă de păcatul meu!”. Frumos, cu voce tare. Nici unul dintre noi n-o socoteam fără prihană. Noi am crezut că forţa ei de-a se certa cu noi şi de-a ne blestema e un păcat greu. Din cînd în cînd, îi umezeam buzele cu ceai călduţ de muşeţel. Avea limba neagră, era clar că vomase sînge, şi-am ieşit să îl întreb pe Tinu.

— Da, a vărsat, mi-a spus.

— Cît?

— Mult. Vreo doi litri.

Aşa deci. Se conformase regulii. Noi, ăştia, murim prin sînge. Sînge îngroşat. Închegat. Negru. Sau împroşcat. Scurs. Vărsat. Într-o baltă de sînge. Toţi au murit aşa. Chiar şi aparţinătorii. Rudele prin alianţă. Numai Tanti Vichi a avut parte de-o altfel de moarte. Mica avea cerul gurii uscat, oare cum să i-l umezesc? m-am întrebat, amintindu-mi lunga comă a lui P. şi indicaţiile medicilor, să îi umezesc cu muşeţel gura şi ochii. Din cînd în cînd, Mamica scotea cîte un suspin întunecat, de suferinţă adîncă a vieţii, a viului din ea. M-am rugat lui Dumnezeu cu vorbele mele s-o ierte şi m-am rugat Mamicii să mă ierte pe mine pentru ce i-am greşit şi pentru dragostea mea chinuită şi lipsită de imaginaţie.

— Mica, mult te-ai mai certat cu noi, încît mi-era groază să vin acasă, că nu ştiam în ce scandal pic. Vai, Mica, iartă-mă că nu ţi-am arătat destul cît te iubesc!

Din gîtlejul ei se auzea un gîlgîit de apă neagră ce urcă într-un puţ de mină, ceva îi urca întunecat din stomac înspre gură. Sînge. Sîngele ei ce poartă acum vuietul morţii. O să moară înecată în sîngele propriu. Am vrut s-o întorc într-o parte, cum îl întorceam pe P., în spital, dar n-am putut. Nu ştiam ce e mai bine, s-o las în pace sau să încerc să fac – ce? Aici fusese o viaţă de trăit şi nu mai rămăsese decît o moarte de murit. Şi-atunci nu se va mai auzi în tine vuietul morţii, Mamica. Tinu m-a scos din casă şi m-a rugat să plec:

— Dacă rămîi, numa’ o să se chinuie.

Drumul era liber, soarele apunea încet. M-am oprit să pun benzină. Credeam că mă aşteaptă săptămîni întregi de comă, ca la P., presupuneam că trebuie să fac faţă unei suferinţe pe bucăţele, meschine, înjositoare pentru ea, înnebunitoare pentru mine, pentru noi, o lungă suferinţă – degeaba. La cel mult un ceas şi-un sfert de cînd ieşisem pe uşă, „Sărut mîna, Mica, mîine vin din nou, cu Ana”, a sunat însă telefonul.

— S-a dus, s-a sfîrşit! hohotea în telefon Ana.

— Ce? am întrebat, ne’nţelegînd nimic.

— Mica. Mi-a telefonat Tinu.

Atunci am înţeles că e vorba de Mica. Şi m-am mirat, răsuflînd uşurată, că s-a terminat aşa de curînd. Fraţii ei au murit pe picioare, într-o clipită, la ea a durat mai mult, două săptămîni. Şi n-a fost de la inima ei slăbită, cum m-am temut mereu, ci de la stomac.

— Dumnezeu s-o ierte şi s-o odihnească, bine că nu s-a chinuit mai mult, bine că nu a zăcut lung, într-o comă nesfîrşită, să se facă toată o rană şi noi să nu ştim cum să-i uşurăm chinul, i-am răspuns surorii mele mai mari.

*

Nu pot nici acuma să văd lapte-de-var fără să îmi amintesc, împletite într-o singură funie, amintirile mele cu ale ei. Într-o după-amiază blîndă de aprilie, să fi fost eu pe clasa a cincea, în preajma Paştelor, în curtea largă a casei noastre, Mica a scos covata de haine şi-a adus brujii de piatră-de-var, cumpăraţi pe grăunţe de la mocanii care umblau, de două ori pe an, toamna şi primăvara, prin sat, cu căruţele lor cu coviltir, strigînd:

— Piatră-de-vaaaar! Piatră-de-vaaar!

Iar noi ne grăbeam să-i oprim în poarta mică, să cumpărăm, cu o mierţă de cucuruz sau de grîu, bolovanii albicioşi de calcar.

— Du-te şi adă jeritoriu’! mi-a spus Mica în după-amiaza aceea îmbătătoare, iar eu l-am scos de la locul lui, din şoprul de scule, unde stătea rezemat lîngă lopata de pîine.

Mica a spart piatra-de-var în fărîme mici, lovind-o pe butuc cu dosul toporului, şi a umplut covata de lemn. Am cărat apă rece de la fîntînă şi-am aşteptat. Mica a turnat apă peste piatră şi-a început s-o răscolească încetişor cu jeritoriul, exact cum făcea cu jarul cînd ardea cuptorul de pîine. Pe nesimţite, apa a început să se tulbure.

— Dă-te la o parte! mi-a poruncit Mica, şi eu m-am dat.

Ardeam de nerăbdare să asist la miracolul aşa de bine ştiut, eram însă cuminte, calculînd că, dacă mă port cum trebuie, o să mă lase de data asta şi pe mine să amestec în covată. Şi-o să-mi spună din nou povestea. Mica a mai turnat apă peste pietre şi a amestecat. Apa a început să fîsîie ca un ceainic, exact aşa trebuie să se fi întîmplat şi atunci, în cealaltă curte, a casei ei părinteşti, în aprilie 1932, cînd mama ei a scos covata de haine şi-a stins varul, atîta doar că în preajma ei erau patru copii, Alesandru, Marta, Nelu, Mària, nu unul, aşteptînd toţi patru minunea. Apa fîsîie, Mica amestecă, covata începe să fiarbă, împroşcînd în jur stropi lăptoşi, fierbinţi. Mica amestecă, adaugă cîteva bucăţi de piatră, toarnă apă. Eu nu mă mai pot stăpîni şi celuiesc:

— Lasă-mă pe mine să amestec un pic!

— Nu te las, să nu te frigă!

Un abur fumegos se ridică din covata ce bolboroseşte. Mica mă pune să hîşîi găinile care se apropie. Aduc apă, Mica o toarnă şi adaugă ultimele pietre. Înăuntru, amestecul fierbe pufnind şi stropind ca silvoizul, toamna, în căldarea de aramă.

— Frige! mă previne Mica.

Urmăresc cum se topesc pietrele ca bucăţile de untură într-un laboş pe foc. În covata pusă direct pe pămînt, fierbe fără foc un lapte alb, strălucitor, gros ca smîntîna şi fierbinte.

Aşa a fost şi atunci. După ce mama lor a pus înăuntru toate pietrele, umplînd covata cu un lapte cremos, l-a lăsat pe fiul ei cel mare, pe Alesandru, de treisprezece ani, să amestece în covată şi s-a dus la treburile ei. Alesandru a învîrtit pînă cînd a simţit că toate pietrele s-au topit, apoi a luat cana de tablă de la fîntînă şi, cufundînd-o în lichidul spumos şi cald, i-a întins-o surorii mai mici:

— Ia, Màrie, că-i lapte.

Mica a băut-o toată. Îi plăceau laptele şi mierea. Marta şi Nelu s-au uitat încremeniţi la scenă, au chicotit încurcaţi, apoi au fugit să-şi cheme mama:

— Mamă! Mària a băut lapte-de-var!

Mica începuse să verse. Alesandru a rînjit ca un mînz care îşi arată dinţii, apoi a fugit şi s-a ascuns după poiată. Ştergîndu-şi mîinile pe şorţul cenuşiu de aţică, mama lor s-a uitat mînioasă la fata ei mezină, ce vărsa icnind şi ţinîndu-se cu mîinile de halău.

— Nu te saturi niciodată de lapte! No, amu ai ce ţi-o trebuit! i-a aruncat, cu gîndul să-i tragă o bătaie.

Dar pentru că Marta ţipa că Alesandru e de vină, că el a îmbiat-o cu var, s-a apropiat de fata ei şi a ţinut-o de frunte, să verse. Firicele roşii de sînge se amestecau în vărsătura albă, şi-atunci l-a chemat pe Indrei.

— Lapte! a poruncit acesta, luîndu-şi fetiţa în braţe.

Şi i-a dat Màriei lapte adevărat, apoi i-a băgat degetele în gît şi-a făcut-o să-l verse, din nou cu sînge, mult sînge roşu, să-şi cureţe stomacul de otravă. Şi iarăşi lapte. Şi iarăşi a vărsat totul, cu sînge strălucitor ca petalele de muşcată roşie.

— Am făcut fierbinţeală şi am bolit multă vreme. Aveam şase ani. Tica a fost tare bun cu mine, a stat lîngă mine zî şi noapte. Mi-a dat lapte cu albuş de ou zîle întregi, şi după ce n-am mai vărsat sînge.

— Da’ doctorul ce ţi-o dat? întreb perfid şi întind mîna să iau jeritoriul din mîinile ei.

Ea se fereşte de mine ca de-o goangă:

— Dă-te la o parte, să nu te frigă! îmi porunceşte, continuînd să amestece în covata plină cu un lapte gros, fosforescent, apoi îmi spune că nu, n-a dus-o la doctor, a tratat-o Tica pînă cînd s-a făcut bine.

— Am rămas cu un ulcer pe viaţă, adaugă după o pauză.

Ulcerul este prima mea noţiune medicală, prima boală de care ştiu: toată copilăria am trăit sub ameninţarea lui, pe Mica o durea mereu stomacul şi se trata zilnic de ulcer. Uneori, cu leacuri băbeşti, recomandate de vreo doftoroaie: jinars amestecat cu miere, din care bea două linguri mari în fiecare dimineaţă, pe stomacul gol. Ura doctoria asta, pe care Ticu i-o prepara el însuşi, lăudînd-o, şi de care apoi nu se mai atingea pentru nimic în lume, era medicamentul Màriei lui, menit s-o facă bine. La ultimul control de la Cluj, doctorul i-a făcut Mamei bariu – „Îţi dă să bei o cană mare cu o băutură ca creta, apoi se uită la raze în stomacul tău”, ne povestea Mica – şi i-a spus că are în stomac două răni „cît două monede de cincizeci de bani”. I-a dat pangastrin şi încă ceva, recomandîndu-i regim şi scutire de mers la colectiv pe toată vara. Atîta doar că partea ei de la colectiv trebuia totuşi lucrată, la colectiv nu exista concediu medical, şi i-a făcut-o toată Ticu. Din cauza bolii, Mica nu mănîncă mămăligă, ci numai pîine uscată. Iar eu, din simpatie pentru ea, cînd se pune mămăliga de cină pe masă, spun cu voce sigură că nu-i slobod să mănînci lucru uricios. Şi-atunci Ticu se uită la mine, mirat, pe sub sprîncene, şi mă lasă să mănînc pîine, ca ea.

Covata e plină, Mica scoate afară cu jeritoriul cîteva pietre care nu s-au stins:

— Stai lîngă covată, pînă se răceşte, să nu umble galiţele la ea! îmi spune.

Iar eu mă aşez lîngă albia de lemn şi mă uit la albul strălucitor al varului. Pe urmă îmi iau un manual şi învăţ o lecţie pentru mîine. În cîteva ceasuri, laptele de var o să se răcească şi-o să se sleiască, în covată o să fie o pastă onctuoasă şi densă ca smîntîna de bivoliţă, iar Ticu o s-o ducă în ocolul oilor, acum gol, căci e primăvară, şi-o s-o închidă acolo. Iar cîndva, în zilele următoare, Mica o să amestece varul cu albastru de Mîndrămărie şi-o să văruiască toată casa.

*

Casa noastră e ultima de pe uliţa Vălenilor, la marginea satului, chiar lîngă temeteul vechi. Dincolo de noi e numai mătuşa Tiberie, apoi se întinde, neted ca-n palmă, hotarul. A clădit-o Ticu singur, din piatră albă, scoasă chiar de el din carierele Cutcii. A adunat bani încă de pe cînd a fost băiat de hotel la Bucureşti şi şi-a proiectat-o el singur. Proiectat, vorba vine. Ticu nu era prea şcolit, abia făcuse cinci clase. Dar ştia să construiască, după un plan din minte, orice. Ridica la fel de lesne o casă sau un cătreţ de păsări şi făcea la fel de priceput un acoperiş de casă sau un par pentru fasole. A ridicat casa, imediat ce s-a terminat războiul, pe terenul pe care i l-a dat, cu acte în regulă, tatăl lui. S-a apucat de lucru în vara-toamna lui 1945. În vara lui 1946, cînd Ticu, un flăcău aproape tomnatic, de douăzeci şi şase de ani, a avut bani şi-a terminat-o, s-a putut mîndri că în sărăcia de după război are una dintre cele mai bune case din sat, cu două încăperi şi un cerdac în formă de L. A văruit-o în galben, iar chenarele celor şase ferestre şi interiorul le-a făcut cu tîlc, în albastru de Mîndrămărie. Cînd construcţia a fost gata, i-a împodobit cerdacul, sprijinit pe stîlpi de stejar, cu o bordură dantelată de lemn, în decupajul căreia se vedeau sori şi porumbei stilizaţi. I-ar fi plăcut să facă podele de lemn, cum văzuse la Bucureşti, dar nu mai avea bani, aşa că a netezit pămîntul de pe jos şi l-a bătucit cu lut galben, adus de Pe Coastă. A vopsit lemnăria cu cenuşiu şi şi-a adus mobila de la tîrg, din Morlaca: un cuptor de fontă, un pat, o masă şi două scaune cu speteaza înaltă. În jur avea o grădină mare, mărginită în spate de o lizieră de salcîmi tineri şi în faţă de un gard de leaţuri verticale, cu poartă înaltă, acoperită cu porumbar. Era mulţumit. Cucuruzul îi foşnea liniştitor în grădină, avea casă, fîntînă cu apă bună, avea grădină de pomi şi gard. Înainte de Sîntămăria Mică s-a dus la primărie cu tatăl lui şi a obţinut numărul de casă: 123. Deodată cu numărul, secretarul de la primărie, Vasile Gădăleanu, i-a dat şi o tăbliţă albastră, cu o găleată albă în relief, semnul apei bune. A bătut cele două însemne pe poartă şi şi-a văzut copiii care se vor juca peste ani în troscoţelul din curte. Era chiar înainte de Vara lui Mioi, cu vreme frumoasă, cînd s-a gîndit că are tot cei trebuie ca să se însoare, dacă Mària o să vrea, de data asta, să vină cu el. Poate că o să vrea chiar în seara asta, şi-a spus Agustin.

Apoi i-a mai venit o idee: să-i facă Màriei o declaraţie de dragoste durabilă: o gredinuţă de flori, separată de restul grădinii, cum la el acasă nu aveau. S-a uitat în jur, a cumpănit că la Sucutărdeni gredinuţa e între casă şi gardul de palant de la drum, şi a ales şi el locul: între casă şi drum, exact sub ferestrele celei de-a doua încăperi. „Aşa, cînd o să fie aici, o să se simtă din prima zi ca la ea acasă. Să nu-i fie urît”, s-a gîndit el, şi-a înfipt hîrleţul în glie, trasînd conturul viitoarei grădini de flori a viitoarei sale neveste. Fraţii lui, Iuăn şi Gherasîm, au venit la clacă. Au terminat de săpat în cîteva ore, au netezit pămîntul, l-au greblat. Buieci cum erau, au adus rîzînd de la ei de-acasă mănunchiurile de flori uscate agăţate la grindă, deasupra prispei, şi le-au scuturat în gredinuţa lui Agustin, să răsară la anu’. Au mutat toţi trei o jumătate din tufa lor de lămîiţă în grădina nouă.

— Cam golaşe! a rîs Gherasîm.

— Nu-i bugăt cu lămîiţa, să aducem şi nişte crizanteme! a adăugat Iuăn.

Aşa că au adus şi două tufe de crizanteme îmbobocite, albe cu miezul verzui, luîndu-le cu glie cu tot. În final, au tivit gredinuţa cu tufe de zmeură, plantate înspre grădina mare de pomi din spatele casei, în care se coceau cîteva pere de iarnă. Iar pe cerdac, chiar la intrarea în casă, au adus o oală cu muşcate roşii.

Agustin s-a spălat, s-a îmbrăcat frumos, în cămaşă albă de pînză şi pantaloni de pănură subţire, neagră, cu laibăr la fel, împodobit pe piept cu petliţe ruginii, şi-a aşteptat să se întunece de-a binelea. Atunci a pornit pe drumul de după sat spre Mària. A vrut s-o fluiere, să iasă la poartă, dar în lumina neclară a lunii a văzut-o rotindu-se încet în jurul ei înseşi, singură în mijlocul ogrăzii, cu mîinile înălţate spre cer. Aşa îşi imagina el că dansează ursitoarele. N-a strigat-o. S-a uitat lung la silueta subţire şi rotitoare şi a făcut drumul înapoi. La casa lui nouă, şi-a cuprins din drum cu privirea avutul, curtea întunecată de umbrele negre ale acăţilor. Cînd i s-a năzărit că aude scîncete de copil, a pornit pe uliţă în jos pînă la a doua poartă, a deschis-o şi a intrat în ograda părintească. În noaptea neagră de septembrie, pe care el ar fi vrut-o a nunţii lui cu Mària, a dormit îmbrăcat în podul poieţii.

*

— Amu, de cînd era beteagă, într-o zi a ieşit în poartă, cu sfeterul aiesta verde aruncat pe spate, cu poalele puse pe umeri şi cu gulerul şi mînecile atîrnînd în jos, ni aşè, îmi arată Petrea lui Titiana.

În ogradă, toată lumea face ceva precis, bărbaţii aduc mese şi bănci pentru pomană, telefonează, mută lucrurile prin curte să facă loc pentru lumea de mîine, socăciţele prepară mîncarea. Şi eu fac ceva precis: stau lîngă ea, în casă, şi-i ţin de urît. O veghez. Îi vorbesc. Uneori îi citesc. Nu am curajul să îi citesc La Medeleni, în amintirea verii noastre comune, cînd am trecut eu din clasa a patra în clasa a cincea şi-am păcălit-o, citindu-i romanul cu voce tare, în întregime. Asta citesc numai la mine acasă, în onoarea ei. Atunci primisem cartea de la învăţătoarea mea, de la doamna Runcu. Mă dusesem într-o zi la ea, dis-de-dimineaţă, să-i cer, ca-n alte rînduri, cărţi de citit. Şi ea mi-a dat o carte nou-nouţă, Ionel Teodoreanu, La Medeleni, volumul întîi. Mica m-a lăsat s-o citesc pentru că mi-o dăduse doamna învăţătoare. I-am povestit-o şi ei şi i-a plăcut păpuşa Monicăi: declaraţia de dragoste a Monicăi pentru Dănuţ. Cînd am terminat volumul întîi, m-am dus la bloc, la doamna Runcu, să le iau pe celelalte. Doamna învăţătoare mi-a spus că volumele următoare nu sînt pentru mine, să mai aştept cîţiva ani. Am plecat de la ea cu coada-ntre picioare, moartă de curiozitate şi încruntată de supărare, însă pe drum am găsit soluţia. M-am întors şi i-am spus doamnei învăţătoare că Mamica, după ce a citit cartea, o roagă acum frumos să îi dea continuarea pentru ea. Acasă, cu toate volumele în braţe, i-am spus Mamei că doamna învăţătoare o sfătuieşte să citească romanul pînă la capăt. A mers. I l-am citit tot, cu voce tare, iar ea, măgulită de gîndul bun al doamnei Runcu şi vizibil distrată de peripeţiile din roman, m-a lăsat. Am fost foarte fericită în timpul ăsta, umblînd, ca un căţel, după Mica peste tot, eu mereu cu cartea în mînă, pînă am terminat laolaltă lectura.

Acum, lîngă Mica, citesc psalmi. Din cînd în cînd, ies şi mă plimb de colo pînă colo, pe urmele ei. Fumez.

— Am întîlnit-o aci la colţ, se uita peste temeteu, îmi povesteşte Petrea, trăgînd calm din ţigară. „Ce faci, mătuşe?” am întrebat-o. „Am ieşit să văd ce-i atîta lume pe temeteu, ce-i cu larma asta!” mi-a răspuns şi se uita lung peste morminte. „Mătuşe, nu-i nimeni! Îs numa’ io!” Ea s-o uitat la mine, apoi s-o mai uitat o dată lung peste temeteu, s-o-ntors şi-o luat-o, în botă, spre Ciobotaru. S-o oprit la colţ, ia, unde se gată gredina voastră şi începe Mòtoru, şi s-o uitat lung, lung pe uliţă. Apoi o vinit înapoi şi-o intrat pă poartă şi s-o dus în casă, la dumneaei, şi-a încheiat Petrea lu’ Didina, însurat cu vară-mea Titiana, povestea.

— Cînd a fost asta? îl întreb.

Era a doua oară cînd îmi povestea acelaşi lucru.

— Ia, în ziua cînd a fost la ea doamna Craioveanu, doctoriţa. Cu vreo două, trei ceasuri înainte de a veni doamna Craioveanu. A văzut-o şi doamna Ciobotaru, cum stă şi se uită lung pe uliţă. Ciobotara a văzut-o cum se întoarce încet şi intră în curte pe poarta mică. Şi-apoi s-o băgat în casă, aci la dumneaei.

— Adică luni, încerc eu să stabilesc data, luni, 26 aprilie.

— Da, luni a fost asta, pe la amiază.

Mă gîndesc la povestea lui Petrea, mă gîndesc că Mica a auzit, exact cu o săptămînă înainte de a muri, morţii din temeteu. Au chemat-o, deci. Şi-a ieşit, cu hainele în neorînduială, să vadă cine-i. De pe întinderea pustie a celor patru cimitire tăiate în cruce de drumuri, ea a primit zvon mare de lume. Apoi s-a uitat spre celălalt capăt al uliţei noastre şi a intrat pentru totdeauna în curte. N-avea să mai iasă din ograda ei şi din găzduşagul ei, pentru care s-a luptat atît de amarnic, căci însemna nu avere, ci putere, puterea ei, autoritatea ei, decît cu picioarele înainte. Din casă a mai ieşit, în fiecare zi, chiar şi în ultima. E drept, în ultima dimineaţă a vieţii ei s-a oprit în prag şi i-a cerut lui Tinu s-o ducă înapoi în pat. Înalta ei decenţă de ţărancă, aceeaşi care o făcea pe Tanti Vichi, în comă fiind, să încerce să ducă mîna la gură cînd căsca, înalta ei decenţă de ţărancă a făcut-o să-şi dea afară fiul cînd a făcut pipi. Mîndria ei a fost să nu dea nimănui de lucru după ea. Nici măcar nouă, fetelor ei. Ce-şi poate dori un om, cînd devine un muritor, mai mult decît să moară repede şi fără să zacă? Aşa au murit fraţii ei şi soră-sa. Ea a zăcut, dar numai un pic, s-a îmbolnăvit în 20 aprilie, deodată cu mine, şi, în timp ce eu m-am făcut bine şi-am apucat s-o văd în 30 aprilie, cînd am mers acasă cu Ana, şi în 2 mai, ea nu s-a mai făcut.

A apucat numai să ne mai vadă pe toţi trei lîngă ea. Nu m-a îndurat să stau prea mult cu ea, prezenţa mea, şi vineri, şi duminică, părea că o oboseşte, că o obligă la un efort de ţinută, pe care nu mai era în stare să-l facă. S-a întors cu faţa la perete şi mi-a cerut să plec, să vină Tinu să îi aşeze, el, mai bine decît aş şti eu, picioarele. După ce s-au sfădit sălbatic ani de zile, făcîndu-şi viaţa iad şi irosindu-şi-o unul altuia în mînie şi-n suferinţă, acum nu s-a mai lăsat ajutată decît de el. O formă de a-l binecuvînta. Bineînţeles. Nu mai voia să mănînce decît din mîna lui, ca biblicul Isaac din mîna lui Esau. Iar noi, Ana şi cu mine, n-am organizat, ca Iacov şi Rebeca, o păcăleală prin care să urzurpăm această binecuvîntare, n-am încercat să îl dăm pe fratele nostru la o parte, ci ne-am bucurat de această pîlpîire a iubirii ei pentru el. Căci prea mult şi des s-au certat, prea mult şi des l-a blestemat, poate mai mult decît pe noi, ca să nu dorim şi pentru el o dezlegare.

I-a fost făcut semn. A fost chemată. Ştia ea ce ştia, vineri, cînd ne-am dus amîndouă la ea:

— Oi peri, dragele mamii. Că-s de mult. Şi îs bătrînă.

Şi ochii îi străluceau negru, febril, întrebător. Am crezut c-o scoatem la liman, i-am promis asta – şi n-am scos-o. E greu să supravieţuieşti celor pe care îi iubeşti, îţi rămîn dimineţile să urli de urît şi amurgurile şi nopţile să-ţi rumegi vinovăţia.

Poate că dacă i-aş fi schimbat din vreme programarea, poate că dacă mi-ar fi venit în minte că şi-a făgăduit să trăiască cît Tanti Vichi, iar eu i-aş fi spus că Tanti Vichi a murit la nouăzeci de ani, poate atunci ar fi scăpat. Sau dacă o duceam la spital. Dacă ar fi fost dusă la spital din prima zi cînd i-a fost rău. Sau din a doua zi. Atunci cînd zăceam eu cu 40 de grade singură-n casă, trei zile la rînd, pînă mi-a trecut prin minte să chem, a treia zi, salvarea. Poate că nu e întîmplător că ne-am îmbolnăvit în aceeaşi zi, neştiind nimic una de alta. Poate că m-am îmbolnăvit deodată cu ea anume pentru ca să nu pot face nimic la timp, iar ea să poată fi chemată. Luată. Poate că există destin nu doar în sens omenesc, de trăire-tip, de mereu-revenire, ci şi în acela divin şi arhaic, că soarta-şi are drumul ei şi că de ce ţi-e scris nu scapi. Şi nu e lipsit de sens îndemnul să-i aşteptăm unui om ziua din urmă a vieţii, căci numai atunci cînd el trecut-a fără amaruri şi pragul acesta, putem spune despre el dac-a fost sau nu fericit. Mamica n-a fost. Morţii cei mulţi şi gălăgioşi, irumpînd la suprafaţa lumii în crucea amiezii, anume pentru auzul şi văzul ei, şi chemînd-o, i-au mai dat o şansă. Ademenind-o cu zarva lor afară din casă, afară din curte, pînă la marginea teritoriului lor, i-au făcut un semn şi i-au dat timp să schimbe ceva din cursul întunecat al vieţii ei şi al vieţilor noastre. A apucat să ne mai spună ceva. A mai apucat să ne binecuvînteze. Da, da, i-a fost făcut şi ei un semn. Nu degeaba e din Familie. Cum a fost şi Ticu. Cum sînt şi eu.

*

A trebuit să moară ca să îmi dau seama că tinereţea ei însorită, care, din cauza poveştilor ei, îmi păruse nesfîrşită, a fost de fapt o felie de viaţă de numai douăzeci de ani. La douăzeci de ani, gata cu binele. Pînă la măritiş, a fost fericită. Şi se gîndea c-o să fie şi după aceea. La umbra celui mai bun om din lume, tatăl ei, aştepta să-i vină fericirea cu carul. Ea se împăca bine şi cu Alesandru, şi cu Nelu. Cealaltă partidă din casă erau mama ei şi Marta, care se înţelegeau destul între ele cînd era vorba să-i facă Màriei viaţa grea, s-o pună pe ea să facă muncile neplăcute, de pildă.

— Marta ştia să-i intre Mamei în voie. Şi-l influenţau amîndouă pe Tica, făcea cum vroiau ele. Marta atîta o fost de hàmnişe! îmi spunea Mica în treacăt.

Surorile nu s-au înţeles niciodată între ele, Marta a încercat de la bun început să controleze viaţa surorii ei mai mici şi mai frumoase, poate chiar din cauză că era frumoasă, şi-a vrut s-o facă să joace cum îi cîntă ea. Dar pe vremea aceea Mica era fără frică şi îi făcea faţă. Avea un „ambiţ” fără măsură, ajungea să i-l zgîndări numai un pic ca s-o faci să se pună-n mişcare. În plus, era isteaţă şi i se vedea asta pe faţă. Nu-i vorbă, nici nu încerca, cum făceau altele, mironosiţele satului, s-o ascundă, ci îşi folosea limba ca să răspundă, măsurat dacă era o discuţie, ascuţit şi muşcător dacă i se părea că i-ar atinge cineva onoarea.

Cînd Zîna lui Onu l-a purtat pe frate-său mai mare, pe Alesandru, cu boscoane, o noapte întreagă de vară pe dealuri, pentru că el se jurase să nu mai meargă în veci la ea la poartă, Mària a fost prima care a băgat de seamă că frate-so nu e nici în patul lui, nici în podul poieţii, numai hainele lui stau grămadă pe-un scaun. L-a aşteptat toată noaptea în poartă, pe banca de sub tei, şi l-a văzut cum apare la al treilea cîntat al cocoşului, în izmene, desculţ, albit la faţă şi tremurînd din toate mădularele. Tăcută, ea i-a pregătit prînzul mic, cafea cu lapte şi ratotă. Iar după ce l-a hrănit pe săturate, l-a luat la întrebări. A aflat că, după ce s-a culcat în podul poieţii, în fîn, s-a sculat la comandă şi-a coborît în ogradă, la gard, unde îl aştepta un cîine mic care dădea din coadă. Iar lui i-a venit, aşa, un chef, o dorinţă să pună mîna pe cîine, şi s-a luat după el. Dacă Alesandru se oprea, se oprea şi cîinele din faţa lui şi se întorcea spre om, dînd drăgălaş din coadă, apoi o pornea din loc, şi lui Alesandru îi era peste putinţă să nu-l urmeze. Şi aşa a a umblat toată noaptea pe dealurile Cutcii, de la cel al Comorii pînă Pe Dos, din Clejia Popii de la Ijac pînă în Rîtul Sărăţii, şi oricît a vrut, nu s-a putut întoarce acasă, pentru că picioarele lui desculţe şi zgîriate îl duceau numai pe urmele căţăluşului, de pe dealuri direct la poarta fostei lui ibovnice, unde el nu voia în ruptul capului nici să meargă, nici să rămînă. Şi-atunci picioarele îl duceau singure înapoi în Dealul Viilor şi-apoi spre Pădurea Ciorii, pe urmele căţălului care da din coadă. După ce a ascultat toată povestea lui Alesandru şi după ce l-a pus s-o repete în faţa tatălui lor, Mària a fost aceea care a lămurit lucrurile cu Zîna, drăguţa fratelui ei celui mare. Deşi nu se înţelegea bine cu el, de cînd o făcuse să bea var, şi ea zăcuse între viaţă şi moarte o primăvară şi-o vară. Dar acum, în vara tîrzie a lui 1943, cînd fratele ei era venit în permisie, Mària a lămurit-o pe Zîna să-l lase pe Alesandru în pace, să doarmă-n patul lui, să nu-l mai poarte pe dealuri. N-a vrut niciodată să spună cum. S-a zvonit c-a fost văzută în puterea nopţii în ţintirimul bisericii, cu o legătură de chei în mînă, şi propria ei soră i-a spus, la mînie, că e vremea să se lase de boscoane şi de lucru’ cu Necuratul, pentru că strică şi numele familiei, şi pe cel al adevăratei credinţei pe care o au toţi, mai puţin ea. Şi-a adăugat, mînioasă:

— După cum te porţi, tu Màrie, tu o s-ajungi în iad!

— Nu există iad, numa’ pămînt. Cînd te bagă-n groapă, s-a gătat cu tine! Ce, tu n-ai auzit ce ne citeşte Tica din Biblie? i-a întors-o Mària peste umăr, rîzînd.

Nu puteai şti dacă îşi bătea joc de soră-sa mai mare sau vorbea serios. A continuat să-şi vadă de-ale ei, iar fratele lor a putut să doarmă liniştit în patul lui, pentru că nu-i mai ieşea în cale nici un căţăluş de lapte care-l conduce din coadă prin toate mărăcinişurile, din Dealul Viilor pînă-n Sărata, numai pentru vina că s-a dus la poartă la altă mîndră decît la Zîna. Alesandru, drept recunoştinţă, a acoperit-o în serile cînd ea ieşea la poartă, fluierată de Niculae al lui Chirica. Numai Marta a continuat să povestească şi peste o jumătate de veac, cu un aer sfătos şi dezaprobator, ca şi cum ar fi dezvăluit un secret întunecat şi ultim, care explică orice, totul, că soră-sa mai mică umbla noaptea în ţintirim şi „lucra cu Dracu’”. Şi asta tocmai Anei, soră-mii, într-una din perioadele cele mai proaste ale vieţii ei.

— Cînd am fost eu tînără, n-aveam de ce mă teme! ne spunea cîteodată Mica.

Şi ne povestea drept dovadă întîmplările contra firii prin care trecuse, evenimentele vieţii ei de fată, la care făcuse faţă cu bine. În toamna cedării Ardealului, cînd a ieşit într-o seară cu lună plină afară şi a văzut, în dreptul porţii celei mari de la curte, un om a cărui înălţime trecea cu mult peste poartă, nu de frică şi-a chemat familia afară. Ci ca să vadă şi ei, să se minuneze împreună, să aibă ce vorbi la cină. I-a chemat pe toţi, pe Tica, pe Mama Bătrînă, pe Marta şi pe Alesandru, şi au stat cu toţii în mijlocul curţii şi s-au uitat în tăcere la uriaşul împlîntat dincolo de poarta lor mare. Avea pieptul şi capul mult deasupra porţii, măsura cam trei metri pînă la brîu. Şi purta o pălărie mai largă decît ştiau ei că poate să existe. Omul de umbră a făcut doi paşi la dreapta, unul la stînga şi-a pierit pur şi simplu. S-a destrămat ca şi cum n-ar fi fost. Sucutărdenii au intrat în casă, iar Tica a luat Biblia mare de pe policioară şi-a căutat îndelung, pînă cînd a găsit capitolul potrivit, din care a citit cu glas gîtuit:

— „Cînd au început oamenii să se înmulţească pe faţa pămîntului, şi li s-au născut fete, fiii lui Dumnezeu au văzut că fetele oamenilor erau frumoase; şi din toate şi-au luat neveste pe acelea pe cari şi le-au ales. Atunci Domnul a zis: «Duhul meu nu va rămînea pururea în om, căci şi omul nu este decît carne păcătoasă: totuşi, zilele lui vor fi de o sută douăzeci de ani». Uriaşii erau pe pămînt în vremurile acelea, şi chiar şi după ce s-au împreunat fiii lui Dumnezeu cu fetele oamenilor, şi le-au născut ele copii: aceştia erau viteji care au fost în vechime, oameni cu nume.”

Aici s-a oprit, a tuşit nemulţumit şi-a reînceput să caute-n Carte.

— „Ţara pe care am străbătut-o, ca s-o iscodim, este o ţară care mănîncă pe locuitorii ei. Toţi aceia pe care i-am văzut acolo sînt oameni de statură înaltă. Apoi am mai văzut în ea pe uriaşi, pe copiii lui Anac, cari se trag din neamul uriaşilor: înaintea noastră şi faţă de ei parcă eram nişte lăcuste.”

S-a oprit din nou, nedumerit, simţea cum prestigiul lui de propovăduitor al cuvîntului adevărat al lui Dumnezeu Iehova se clatină, întîmplarea era reală, văzuseră toţi, cu ochii lor, în noapte, uriaşul cu clop şi balansul lui lent, lateral.

— Noroc că n-a păşit peste gard, cu picioroacele lui, l-ar fi trecut ca pragul casei, a suspinat într-un tîrziu Ana, nevastă-sa.

Fetele tăceau, numai ochii Màriei străluceau ca şi cum le-ar fi adus o veste minunată, de pildă că o să vină Nelu peste cîteva zile acasă. Da, văzuseră toţi cum este şi cum apoi nu mai este, pur şi simplu. Aşa că Tica a mai răsfoit în Biblie şi în sfîrşit a găsit ceva ce i s-a părut mai potrivit:

— „Ascultă, Israelule! Astăzi vei trece Iordanul, ca să te faci stăpîn pe nişte neamuri mai mari şi mai puternice decît tine, pe cetăţi mari şi întărite pînă la cer, pe un popor mare şi înalt la statură, pe copiii lui Anac, pe cari-i cunoşti… Să ştii azi că Domnul Dumnezeul tău va merge El însuşi înaintea ta ca un foc mistuitor: El îi va nimici!”

Indrei s-a oprit, a închis cartea peste degetul mare al mîinii stîngi şi a conchis:

— Nu e nici un pericol. Dumnezeu ne dă un semn că timpurile sînt aproape. Vine Împărăţia lui Dumnezău. Ştiam, nu mai e mult şi vine Apocalipsa. Sînt semne în cer şi semne pe pămînt.

Apoi, după o pauză, a poruncit, cu sentimentul că onoarea lui este salvată:

— Mària să nu mai iasă seara singură din casă, să nu păţească ceva.

După aceea, a cercetat seri întregi Biblia, spre înveselirea bine ascunsă a Màriei, care-l pîndea de după caierul de cînepă cum merge din trimitere în trimitere, doar-doar o să cuprindă cu mintea lui de ţăran deştept semnul deloc curat la care fuseseră martori. Pe Mària a ţinut-o multă vreme, seara, sub ochii lui, fără să ştie nici el bine de ce. Într-o noapte fără somn şi-a călcat pe inimă şi, deşi era pocăit de aproape douăzeci de ani, şi-a întrebat nevasta dacă nu au greşit amîndoi lăsîndu-şi mezina, în aşteptarea botezului iehovist de la optsprezece ani, nebotezată la popa din sat. Pentru că pe primul copil îl botezaseră creştineşte la popă, pe Marta şi pe Nelu îi botezase la biserică, pe ascuns de el, nevastă-sa, numai cînd se născuse Mària era şi ea destul de pocăită pentru a nu mai face un asemenea păcat. Apariţia uriaşului îl rodea. Pe urmă au început să uite, grija pentru băieţii plecaţi în refugiu şi apoi pe frontul de Răsărit a fost mai mare decît amintirea acelei seri înfricoşătoare, iar Mària a putut din nou să umble noaptea pe-afară, şi prin ogradă, şi pe uliţă, mai ales că satul era acum înţesat de trupe germane în cantonament.

Mica nu se temea şi să fim fără frică ne-a crescut şi pe noi. Ne temeam mai tare de batjocura ei, că am fi nişte fricoşi, decît de noapte sau de furtună. Pe mine mă trimitea cu laptele, la abonaţii noştri de la bloc, la peste un kilometru distanţă, obligîndu-mă, chiar şi în serile îngheţate de iarnă, să mă duc pe după sat, pe drumul din marginea cîmpului, cu numai patru case, nu prin sat. Luam candiraşele pline şi o porneam. Traversam temeteul de după poiata noastră, ajungeam în uliţa de hotar, treceam de mătuşa Tiberie, pe dreapta, apoi era o pauză mare, ajungeam în dreptul casei lui Gheorghe-al Ciochii, lăsam pe stînga casa mare, orăşenească, a lui Bereş, cel cu Gelu în cărucior, de la poliomielită, apoi iar era o pauză. Mergeam repede, cînd ajungeam în dreptul cireşului din curtea lui badea Gruie şi lelea Sîcă răsuflam uşurată, uite, nu s-a întîmplat nimic, am ajuns, aproape că am ajuns. Duceam laptele la Domnuca şi la doamna Tiţa, luam candiraşele golite şi-o porneam înapoi. Din dreptul cireşului lui Gruia şi pînă în spatele grădinii noastre o ţineam tot într-o fugă. Nici nu îndrăzneam să mă uit spre Tăuşor şi spre Staţie la cîmpul întins şi la zăpada ce sticlea stins în nopţile bleumarine de iarnă. Străbăteam cimitirul de după poiata noastră repede, apoi mă opream la colţul curţii să îmi trag răsuflarea. Mica nu trebuia să mă prindă, după respiraţia gîfîită, că am fugit. Era frig, simţeam ce ţeapănă este năframa mea de catifea roşie cînd voiam să îmi dau capul pe spate, să mai pierd vremea cu ochii în cer. Stelele erau mari şi la locul lor, cerul era mai puţin negru decît toamna, cînd bezna este catifelată şi adîncă, căutam Carul-Mare, număram pînă la două sute. În serile bune, îmi aminteam una dintre glumele lui Ticu, despre lelea Sîcă, femeia care, dacă se ducea undeva, uita să se şi întoarcă acasă, încît ajunsese de pomină în sat şi despre omul care nu mai ştia să plece cînd îţi ajungea în ogradă se spunea că „Stă ca Sîca!”. Într-o seară, cînd ea întîrziase vreme pierdută la o vecină, propriul ei bărbat a închis uşa casei pe dinăuntru, a proptit-o cu furca, să nu poată fi nicicum deschisă, apoi s-a culcat. Iar cînd Sîca s-a întors într-un tîrziu din vecini, a dat de uşa închisă. „Deschide-mi!” i-a cerut ea lui bărbatu-so. „Cine eşti? Ai noşti tăţi îs acasă!” i-a răspuns badea Gruie, iar formula lui devenise vorbă de avertisment în tot satul. Cînd mă linişteam de tot, mă apropiam de portiţă şi intram în ogradă.

— Ce-a zis Domnuca? Da’ doamna Tiţa? întreba Mica.

Nu mă întreba dacă mi-a fost frică, nu, ei nici măcar nu-i putea trece prin minte că un copil de-al ei s-ar teme de întuneric, de iarnă, de pustietate. Ticu, la masa acoperită cu o muşama verde, citea Biblia.

— Eu nu m-am temut nici cînd am dat de-un pricolici, ne-a povestit Mica. Mă dusesem la mătuşa Rusandă, Pe Coastă, în dreptul Criptei Grofului. Era pe vremea războiului, aveam nemţi încartiruiţi la noi, era şi un medic militar, băiat tare bun. Erau civilizaţi, apăsa Mica, nu cum au fost mai tîrziu ruşii. Era toamna tîrziu, prin noiembrie, nu era nici o lumină-n sat, ca acuma. Da’ nu era departe. Şi cînd am ieşit de la mătuşa Rusandă, era întuneric cum îi toamna. Şi n-am apucat să ies din ogradă, că un cîne mare cît un viţel s-a frecat de şurţul meu. L-am împins cu mîna într-o parte, marş de-aicea! i-am spus. Şi el s-a frecat iară de mine, şi-atunci am băgat de seamă că e mai mare decît trebuie, că-i cît un viţel, îmi ajungea pînă la brîu. Nu mi-a fost frică, l-am împins şi-am strigat la el, şi s-a dus. Nu era un cîne cunoscut, şi-n toate Cutcile nu era atunci nici un cîne aşè de mare. M-a urmărit pînă acasă şi l-o văzut Mama şi Marta cum se freacă de gard şi de poartă, dînd să intre. Pe Saveta lui Părău, ala de pe bărc, cum meri spre Morlaca, o muşcase cu ceva vreme înainte tot aşa, seara, lîngă casă, un cîine mare. Şi a zăcut luni de zile. A apucat să vadă, dimineaţa, că bărbatul ei avea între dinţi fire de aţă din şurţul ei. Şi-o povestit la neamuri, de-o aflat tăt satul, că Părău se face noaptea pricolici. Da’ ea a zăcut mult, încheie Mica.

— Da’ cum se făceau pricolici, Mica?

— Nu ştiu, draga mamii, da’ se făceau. Unii. Şi Saveta o fost bolnavă. Mie nu mi-a fost frică, încheie ea încă o dată, zîmbind unei amintiri pe care numai ea o vede.

Apoi îmi spune, aparent fără legătură, că după aceea a lipsit o vreme din sat, pentru că a fost la Cluj, la Călugăriţe. Tica a vorbit cu măicuţa superioară de peste drum, de la Căminul Călugăriţelor, şi-a trimis-o la Cluj, la Surorile Maicii Domnului, unde este acuma Liceul „Coşbuc”. Practicantă, nu elevă. Un fel de servitoare care învăţa gospodăria.

— O să ieşi de-acolo cu o diplomă bună, de gospodină, şi te-alegi şi cu ceva bani de pe urma slujitului, i-a spus el Màriei cînd a înştiinţat-o să-şi facă desaga. Numai să fii cuminte.

Dar Tica s-a gîndit mai ales că Mària, despre care nu mai ştia ce să creadă, dar i se părea că i se întîmplă prea multe lucruri, de toate felurile, o să fie într-un loc sigur, departe şi de nemţii care le dormeau în casa de dinainte, şi de nălucile de tot felul care bîntuiau slobode satul.

*

Mària a stat la călugăriţe, cu mari întreruperi în vacanţe ori pe vremea seceratului, doi ani. Nu-i plăcea să vorbească despre perioada aceea, în care, după părerea ei, nu i se întîmplase nimic însemnat. Slujise, şi nu-i plăcea să îşi aducă aminte că a trăit la porunca vreunuia, chiar dacă poruncile erau formulate mieros, ca rugăminţi.

Un lucru se pare totuşi că i se întîmplase: se botezase, aşa fiică de Străjeri ai lui Iehova cum era, la greco-catolici. De unde ar fi avut altfel puterea să-şi refuze tatăl atunci cînd, împlinind ea optsprezece ani, el a vrut s-o ducă la Someş, la asfinţitul soarelui, s-o boteze de botez iehovist, în apă curgătoare precum Iordanul? Din februarie, de la ziua ei, Indrei aştepta cu răbdare să se facă vară şi Mària să vină ca de obicei în vacanţa de vară acasă, ca s-o boteze în rîu exact ca pe ceilalţi copii ai lor. În cazul ei i se părea chiar mai urgent, pentru că, spre deosebire de ceilalţi trei, botezaţi întîi la biserică, şi apoi de el însuşi la iehovişti, Mària era nebotezată. Poate că Indrei, respectabilul şef de familie, se întrebase uneori dacă felul smucit al fetei lui şi felul în care atrăgea întîmplările ciudate nu este în tainică legătură cu faptul că ea nu era trecută prin cristelniţă. Cînd a chemat-o s-o boteze şi ea a răspuns „Ba”, el a cerut lămuriri.

— Mi-am rezolvat eu problema asta pe care dumneata şi Mama mi-aţi lăsat-o nerezolvată, a răspuns fata lui preferată.

Iar el a înţeles ce era de înţeles, că ea s-a lăsat botezată acolo, la Călugăriţele Maicii Domnului, unde era şi slujnicuţă, şi cursantă într-ale gospodăriei. Peste noapte însă, Tica s-a gîndit la ce e mai rău, şi-a amintit răutăţile Martei pe seama Màriei şi i-a trecut prin cap că fata lui, în loc să facă acest lucru nepotrivit, să se boteze greco-catolică, o fi făcut altceva, mai grav şi de nemărturisit. A întrebat-o dis-de-dimineaţă, cînd Mària i-a pus dinainte cafeaua cu lapte, ce-a făcut de fapt. Şi-n faţa rîsului ei de copil buiac, s-a liniştit. A trecut totuşi drumul pînă la orfelinatul călugăriţelor şi s-a urcat la maica superioară, iar peste o săptămînă a primit lămuriri de la Cluj, de la măicuţe. Nu erau plăcute, dar erau mulţumitoare totuşi, aşa că i-au risipit gîndurile mult mai întunecate care-i trecuseră prin cap: Congregaţia Surorilor Maicii Domnului din Cluj o avea pe Mària lui printre drept-credincioşi, scumpa sa fiică îşi rezolvase de una singură problema, chiar dacă altfel decît îi era lui pe plac.

Mie, odată, nu demult, cînd a venit vorba, Mica mi-a spus la fel, că părinţii o lăsaseră, numai pe ea, nebotezată, dar că s-a botezat singură, la biserică, mai tîrziu. Subiectul însă nu-i făcea mare plăcere. Nimic din ceea ce ţinea de religie nu-i făcea nici o plăcere, ceea ce nu e de mirare, dacă mă gîndesc la cîte a tras de pe urma ei. Dar faţă de orice gest religios, al oricui, de orice religie, avea un respect total şi rigid, ceea ce o ducea la o toleranţă desăvîrşită, aceea de a-l lăsa pe fiecare în Legea lui. Cînd am citit memoriile reginei Maria şi-am aflat că aceasta, prinţesă la curtea Angliei fiind, a fost educată să se comporte în orice lăcaş de cult ca şi cum ea însăşi ar aparţine cultului respectiv, m-am gîndit că Mica, cu neştirbitul ei respect faţă de religia fiecăruia, a avut, spontan, o atitudine princiară. Aşa se explică reproşul pe care i l-a făcut soră-mii, cînd Ana s-a dus cu lumînări la mormîntul lui Ticu:

— Tu, bolundă! Nu-i pune lumînări lui tată-to, tu, că o fost pocăit!

Îi respecta credinţa şi după moarte. Deşi ei îi adusese numai nefericire. Şi deşi obişnuia să spună, exact ca Ticu al nostru şi ca Tica al ei, că moartea nu înseamnă nimic altceva decît că te pune în pămînt şi gata. Îl ura pe Ticu şi după moarte, sau poate mai ales după moarte, dar îi respecta credinţa şi îi cinstea mormîntul după credinţa lui, nu după a ei. Ea a onorat totdeauna mormintele şi morţii după ritul fiecăruia.

Botezul tîrziu al lui Mica trebuie să fi avut o tainică legătură şi cu Niculae Chirica, ficiorul pe care l-a iubit, un greco-catolic ca toată lumea, căruia iehovismul Sucutărdenilor trebuie să-i fi inspirat multe glume.

*

La o săptămînă după ce-am îngropat-o pe Mamica, punîndu-i cinci lei în mîinile ei mici, cu pielea brăzdată de crăpături fine şi negre ca literele de pe foiţa de Biblie, Tinu mi-a spus într-o seară c-a murit şi Verjenia lui Chirica. Am crezut că n-am înţeles bine şi a trebuit să mă asigure de două ori că e vorba de mătuşa noastră îndepărtată, da, da, lelea care a fost la înmormîntarea lui Mica. Şi-a făcut curat în casă, mi-a spus cumnată-mea, apoi i-a cerut nurorii un paracetamol şi s-a culcat. Credea c-a prins o răceală şi s-a aşezat în pat să doarmă un pic, să-şi revină. În cîteva minute a fost gata.

Ultima dintre ei! mi-am spus, destul de uimită de ţesătura măiastră şi pe faţă a lumii. Şi-a văzut rivala în pămînt şi s-a lăsat: pentru ce să mai lupte? Cadrilul morţii l-a deschis Ticu, au urmat Chirica, apoi Mica, apoi Verjenia… Au plecat ordonat, unul de la noi, unul de la ei, una de la noi, una de la ei… Din 1974 pînă în 2010. Păcat de Ticu că a murit aşa de devreme.

Ploua năpraznic. Ploile pornite deodată cu moartea lui Mica nu s-au mai oprit, nu şase săptămîni, cum am prevestit eu, ci nouă, zece, poate mai multe. Ploua şi nu se mai oprea, de s-au revărsat rîurile în cele mai mari inundaţii care au lovit ţara. La Cutca nu Someşul a dat afară din matcă, cum s-a întîmplat în 1970, cînd am terminat eu opt clase şi mă uitam, din curtea şcolii, de sus, la apa revărsată pînă la drumul ţării, iar în ograda Martei – foarte prost plasată pentru asemenea nenorociri, căci pe insula dintre Someş, Canalul Morii şi Canalul Stăvilarului – te puteai da liniştit cu barca. Acum însă apa s-a prăvălit de sus, de pe dealuri. De pe Prodaia a venit un val de apă cu pămînt şi-a inundat şoseaua, a trecut peste calea ferată şi s-a întins, dinspre dealuri spre cursul Someşului, peste toată lunca şi peste tot Batinul. Pe unii a fost nevoie să îi scoată din casele lor soldaţii cu barca, mi-a povestit Tinu, rîzînd uimit. Şi peşti uriaşi, din heleşteul de sus al soldaţilor, din Prodaia, au fost luaţi de val şi-au ajuns taman în benzinăria de la drumul ţării, s-a arătat şi la televizor, tu n-ai văzut? mă întreba Tinu, rîzînd intrigat.

Iar sus, pe platou, unde se întind cele două Cutce unite, cea de Sus şi cea de Jos, pămîntul a prins să mustească de apă, pe uliţa noastră grădinile s-au transformat în izvoare care şi-au săpat albii perpendiculare pe uliţă. Pe drumul dintre cele patru temeteuri vechi de lîngă casa noastră a izvorît, ca-n copilărie, apă, şi-au dat drumul izvoarele şi sapă liniştite prin mijlocul drumului, curgînd pe lîngă biserică şi ţintirim în jos, pînă pe pustă.

— Dacă vii acasă, hai pe la Nuţăşti, nu pe lîngă biserică şi badea Gore, că iar nu e bun drumul, m-a avertizat frate-meu. E ca atunci, demult, cînd s-au pornit izvoarele.

Ne aminteam un an, prin şaizeci şi ceva, cînd ploile au transformat satul într-o mocirlă, iar drumul de la noi spre pustă, pe lîngă badea Gore în jos, era numai izvoare, de trebuia să ne ţinem de palantul casei parohiale şi al bisericii ca să putem trece, iar pînă la urmă Ticu a aruncat scînduri peste mocirlă şi izvoare, tot drumul de la pustuţa noastră pînă la pusta mare, în drept de Hodiş, altfel nu am mai fi putut umbla. Iar eu, peste vară, m-am dat pe colacul de baie, ca într-o barcă, în Tăuţul nostru, aşa era de mare apa, navigam printre tulpinele îngălbenite de cucuruz şi flori mari de baltă, privind transparenţa mormolocilor şi ascultînd cum pleoscăie broaştele.

M-am dus să văd prăpădul din sat şi din pivniţa fratelui meu, în care pentru prima oară în istoria casei a izvorît apă. Intrînd în curte pe poarta mică, m-am uitat la dreapta, la scaunul de sub melin al lui Mica, pe care noi i-am cerut lui Tinu să nu-l mute. Era acoperit cu o folie impermeabilă, să nu putrezească. Cineva a tuns însă sasăul şi urma picioarelor Mamei în sasăul înflorit a pierit. În camerele ei, totul era ca înainte. Am intrat, am salutat golul:

— Sărut mîna, Mica, am venit.

Nu m-am dus şi la cimitir. Am respectat cutuma severă a satului, care zice că n-ai voie să te apropii de mormînt vreme de şase săptămîni. Tinu mă avertiza zilnic, nu era momentul să-l contrazic. El însuşi a avut de lucru pe-aproape de cimitirul părinţilor noştri, mi-a spus, dar a întors capul în altă direcţie, să nu tulbure nici măcar cu privirea mormîntul şi lina abstragere a sufletului Mamei noastre în alte lumi. Vai, greu suferă sufletul cînd se desprinde de trup, aşa cîntaseră femeile în seara priveghiului, şi eu cu ele, deşi nu ştiam cuvintele, dar după cîteva versuri le prinsesem din zbor, cuvintele erau previzibile, iar eu cîntam ca şi cum mîntuirea lui Mica ar atîrna de participarea mea la cîntare. Dar grele şi cele patruzeci de zile pînă la parastas. Eu mi-am scos Biblia mică, legată în muşama verde, pe care o am de la Ticu – Biblia de care nu m-am despărţit niciodată, din septembrie 1970 şi pînă acuma, deşi am altele, mai bune; dar asta, cea mai modestă dintre toate, e Biblia pe care i-am cerut-o lui Ticu cînd am plecat la liceu. Şi-am punctat: Vai, grele sînt cele şase săptămîni pînă la Înălţarea la Cer.

Aş vrea să intru în somn cum m-aş întoarce în mama, mă rugasem cîndva, iar acum, după moartea Mamicii nu mai puteam adormi, cum aţipeam, cum eram violent expulzată, aţipind, dădeam de-un gol negru, şi cum intram în el, cum mă azvîrlea afară ca o maşinărie cu arc, bezna îşi pierduse catifeaua, căldura, lichidul amniotic nu-mi mai clipocea nici o făgăduială-n timpane: era pustiu. Pustiul. În inconştientul meu s-a făcut vid, dau de o gaură neagră, locul lăsat de Mica prin moartea ei, mi-am spus, adeverindu-mi singură că dacă Mama nu mai e, nu mai e nici somn. Nu pentru că aş fi avut vreodată somnul bun, nu, dar dată afară din propriul meu inconştient ca o ghiulea din tun chiar n-am mai fost. Iar cînd totuşi adormeam zvîrcolit, o visam pe Mica. Simţind şi-n somn ceea ce simţeam peste zi – că mă aşteaptă. Exact aşa cum, atîta vreme cît a trăit, la cîteva săptămîni nu mai aveam stare, mă perpeleam simţind că mă aşteaptă şi trebuia să merg s-o văd, nici acum n-aveam stare: mă aşteaptă să merg, mă trage la ea cum aduci înapoi un zmeu colorat legat de sfoară.

Am citit pentru ea Psalmii, zilnic, reînvăţînd de la sursă ceea ce ştiam din celule, că omul este o fiinţă atît de deznădăjduită şi de fără soluţie, încît ar merita să existe Dumnezeu, ca recompensă pentru cît suferă şi se roagă. Cînd i-am terminat, am luat-o de la capăt, cu Facerea.

Citită metodic, Biblia mi-l aducea însă înapoi în primul rînd pe Ticu, vocea lui, nu pe Mica, amintirile scoteau capul la suprafaţă umede ca rîmele după ploaie, mînjite de mucozităţi ca puii de găină la ieşirea din ou, cînd puful e umed şi acoperit de membrane, de resturi lipicioase ale găocii lor de origine. Citeam – şi-l vedeam pe Ticu aşezat la colţul lui de la masa mare, acoperită cu o muşama în pătrăţele. Citeam – şi-l auzeam pe Ticu citindu-ne răspicat, la lumina lămpii, din Carte.