Keith Richards, Life

Copyright © 2010 by Mindless Records, LLC

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6852-6

ISBN PDF: 978-973-46-6853-3

ISBN print: 978-973-46-6623-2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Steve Pyke/Getty Images/Gulliver

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Pentru Patricia

Capitolul 1

În care sunt tras pe dreapta de poliţiştii din Arkansas, în timpul turneului în SUA din 1975, şi apare un impas.

De ce-am oprit la Restaurantul 4-Dice din Fordyce, Arkansas, ca să luăm prânzul în weekendul de Ziua Independenţei? Şi, de fapt, în orice altă zi? În pofida a tot ceea ce ştiam din cei zece ani de condus prin Bible Belt¹? Orăşelul Fordyce. Rolling Stones, în meniul poliţiştilor din toată SUA. Fiecare poliţai voia să ne înhaţe prin orice mijloace, ca să fie promovat şi să scape America, printr-un gest patriotic, de englezii ăştia mititei şi fermecători. Era 1975, o perioadă plină de violenţe şi confruntări. Se declarase deschis sezonul de vânătoare la Stones încă de la ultimul nostru turneu, cel din ’72, cunoscut drept STP². Departamentul de Stat constatase revolte (adevărat), nesupunere civică (tot adevărat), sex ilicit (ce-o mai fi însemnând şi asta) şi violenţă peste tot în SUA. Toate din vina noastră, nişte bieţi menestreli. Incitaserăm tinerii la rebeliune, corupseserăm America, iar ei au hotărât să nu ne mai lase să călătorim vreodată prin SUA. Pe vremea lui Nixon, asta devenise o chestiune politică serioasă. Îşi asmuţise personal câinii şi tacticile murdare împotriva lui John Lennon, din cauza căruia credea că ar putea pierde alegerile. Noi însă, din câte îi spuseseră avocatului nostru în mod oficial, eram cea mai periculoasă trupă de rock’n-roll din lume.

Cu câteva zile înainte, minunatul nostru avocat, Bill Carter, ne salvase prin propriile puteri din confruntări serioase organizate şi dirijate de poliţia din Memphis şi San Antonio. Iar acum, Fordyce, un orăşel cu 4.837 de locuitori, care avea o ciudăţenie de gândac roşu drept siglă a şcolii, putea să devină marele câştigător. Carter ne avertizase să nu trecem sub nici o formă prin Arkansas şi să nu ne abatem nicicum de la autostrada interstatală. Ne-a spus că statul Arkansas încercase de curând să interzică prin lege muzica rock’n-roll. (Tare mi-ar plăcea să văd formularea articolului de lege – „Dacă se aud puternic şi insistent patru note într-o măsură…“). Şi iată-ne mergând pe străduţe lăturalnice într-un Chevrolet Impala galben, nou-nouţ. Nu cred că găseai în toată SUA un loc mai tâmpit în care să te opreşti cu o maşină plină de droguri – o comunitate de ţărănoi din sud, bădărani şi conservatori, deloc încântaţi să primească printre ei nişte străini care arată atât de diferit.

În maşină cu mine erau Ronnie Wood, Freddie Sessler, un personaj incredibil, prietenul meu care-mi era aproape ca un tată şi care va juca multe roluri în această poveste, şi Jim Callaghan, şeful bodyguarzilor noştri vreme de mulţi ani. Parcurgeam cei şase sute patruzeci de kilometri de la Memphis la Dallas, unde aveam următoarea oprire, a doua zi, pe stadionul Cotton Bowl. Jim Dickinson, sudistul care cânta la pian în „Wild Horses“, ne spusese că peisajul din Texarkana merită văzut din maşină. Şi am pus la cale acest plan. Avuseserăm un zbor de groază de la Washington la Memphis, cu un plonjeu de câteva sute de metri, cu o grămadă de plânsete şi ţipete, fotografa Annie Leibovitz lovindu-se la cap de tavan şi pasagerii sărutând pista la aterizare. Eu fusesem văzut făcând ture spre coada avionului şi consumând substanţe cu ceva mai multă abnegaţie decât de obicei când ne clătinam prin cer, fiindcă nu voiam să se irosească. Un jaf de avion, bătrânul Starship al lui Bobby Sherman³.

Aşa că mergeam cu maşina, iar eu şi Ronnie am fost teribil de proşti. Ne-am oprit la restaurantul ăsta de la marginea şoselei, pe nume 4-Dice, unde ne-am aşezat şi am comandat, apoi eu şi Ronnie ne-am dus la veceu. Ştiţi, mă încălzisem. Ne-am drogat. Nu ne păsa de clienţii de acolo, nici de mâncare, aşa că am rămas în veceu, râzând şi văzându-ne de treabă. Am stat patruzeci de minute. Ei, şi pe-acolo nu poţi să faci aşa ceva. Cel puţin nu pe-atunci. Chestia asta a inflamat şi complicat situaţia. Angajaţii au chemat poliţia. Când am plecat, o maşină neagră era parcată la marginea drumului, fără plăcuţă de înmatriculare, iar în clipa în care am pornit la drum, la doar douăzeci de metri în spatele nostru am auzit sirenele şi-am văzut girofarul şi gata, ne-am pomenit cu armele în faţă.

Aveam o bască de blugi cu multe buzunare interioare, burduşite cu droguri. Totul era plin cu droguri. Până şi portierele maşinii, nu trebuia decât să deschizi panourile interioare şi erau pungi de plastic pline de cocaină, iarbă, peyote şi mescalină. Doamne, cum o să ieşim din chestia asta? Nici că se putea moment mai nepotrivit să fim prinşi. Era un miracol şi că ni se permisese accesul în State pentru turneul ăsta. Vizele noastre atârnaseră de o mână de condiţii, şi fiecare unitate de poliţie din oraşele mari ştia asta, condiţii ce fuseseră negociate de Bill Carter printr-o muncă de lămurire foarte grea, purtată de-a lungul ultimilor doi ani de la distanţă, cu Departamentul de Stat şi Serviciul de Imigrări. Şi bineînţeles că prima condiţie era să nu fim arestaţi pentru posesie de narcotice, iar Carter garanta pentru asta.

În perioada aia nu mă drogam cu chestii puternice; mă cam lăsasem, pentru turneu. Şi aş fi putut să le abandonez pe toate în avion. Nu pricep nici în ziua de azi de ce m-am obosit să car toate porcăriile alea după mine şi să risc. Oamenii îmi dăduseră toată marfa aia în Memphis şi nu-mi venea să o arunc, dar aş fi putut s-o las în avion şi să n-avem nimic în maşină. De ce încărcasem maşina de parcă eram un dealer? Poate că mă trezisem prea târziu înaintea plecării cu avionul. Îmi amintesc că am pierdut o grămadă de timp desfăcând portierele ca să ascund toate porcăriile alea. Şi nici măcar nu mă dau în vânt după peyote.

În buzunarele şepcii am haşiş, pastile de Tuinal, nişte cocaină. Salut poliţia cu o fluturare a şepcii şi arunc pilulele şi haşişul în tufişuri. „Bună ziua, domnule poliţist“ (fluturare). „Ah! Am încălcat vreo lege locală? Iertare, vă rog. Sunt englez. Mergeam pe partea greşită a drumului?“ Şi deja i-ai pus într-o poziţie defensivă. Şi deja ai scăpat de porcării. Dar numai de-o parte. Au văzut un cuţit de vânătoare pe banchetă, iar mai târziu aveau să-l considere o „armă ascunsă“, mincinoşi nenorociţi. Şi ne-au pus să-i urmăm până într-o parcare de la subsolul primăriei. Sigur ne-au văzut cum mai aruncam din mers porcăriile alea pe drum.

Nu ne-au percheziţionat de îndată ce am ajuns în garaj. I-au zis lui Ronnie: „Bun, du-te în maşină şi adu marfa“. Ronnie avea o borsetă sau ceva de genul ăsta în maşină, dar îşi ascunsese toată marfa într-o cutie de şerveţele. Iar când a ieşit, mi-a zis: „Vezi că-i sub scaunul şoferului“. Iar când am urcat eu în maşină, n-aveam nimic de luat de acolo, nu trebuia decât să mă prefac că am, dar de fapt să mă ocup de cutia asta. Dar nu ştiam ce naiba să fac, aşa că am mototolit-o un pic şi am băgat-o sub bancheta din spate. Am ieşit şi am zis că, mda, eu n-aveam nimic. Mă depăşeşte cum de n-au desfăcut maşina-n bucăţele.

Aflaseră între timp pe cine-au pus mâna („Hopa, ia te uită, i-am prins vii“). Dar apoi parcă nu ştiau ce să facă cu vedetele astea internaţionale pe care s-au pomenit că le arestaseră. Acum trebuiau să cheme poliţia statală. Şi nici nu păreau să ştie de ce să ne acuze. Mai ştiau şi că încercăm să dăm de Bill Carter, iar asta pesemne că-i intimida, fiindcă ne aflam pe teritoriul lui Bill Carter. El crescuse în orăşelul învecinat, Rector, şi cunoştea fiecare ofiţer superior, fiecare şerif, fiecare procuror, toţi liderii politici. Posibil să fi început să regrete că-şi anunţaseră captura prin staţie. Presa naţională se aduna în faţa tribunalului – un post TV din Dallas închiriase un avion particular ca să prindă un loc în faţă la povestea asta. Era sâmbătă după-amiază şi ei sunau la Little Rock ca să primească sfaturi de la şefi. Aşa că, în loc să ne închidă şi să lase această imagine să fie difuzată în întreaga lume, ne ţineau într-un vag „arest de protecţie“ în biroul şefului de secţie, ceea ce însemna că puteam să ne mişcăm un pic pe acolo. Unde era Carter? Birourile se închideau în timpul vacanţei de ziua naţională, pe-atunci nu existau telefoane mobile. Ne lua ceva vreme să dăm de el.

Între timp, încercăm să scăpăm de toată marfa aia. Suntem căptuşiţi. În anii ’70, mă înălţam ca un zmeu cu cea mai pură cocaină Merck, cea farmaceutică, fină. Freddie Sessler şi cu mine ne-am dus la toaletă, nici măcar n-am fost escortaţi. „Dumnezeule“, cuvânt care precede orice e legat de Freddie, „sunt burduşit“. Are flacoane întregi de Tuinal. Şi e atât de dornic să le golească şi să tragă apa după ele, încât scapă un flacon şi toate nenorocitele alea de pastile cu turcoaz şi roşu se împrăştie peste tot, şi-ntre timp se luptă să arunce cocaina în veceu. Eu mă debarasasem de haşiş şi de iarbă, trăsesem apa, dar a naibii de marfă nu voia să se ducă, e prea multă iarbă, trag şi tot trag şi deodată apar pilulele astea, se rostogolesc din cabina alăturată, pe sub perete. Încerc să le adun şi să le-arunc şi toate alea, dar nu pot, fiindcă între mine şi Freddie mai e o cabină, aşa că încă vreo cincizeci de pilule sunt răspândite pe podeaua cabinei din mijloc. „Dumnezeule, Keith.“ „Calm, Freddie, uite, eu le-am adunat pe toate de la mine, tu le-ai adunat pe-alea de la tine?“ „Cred că da, cred că da.“ „Bun, hai să mergem în cabina din mijloc să le-adunăm şi pe-alea.“ Pur şi simplu ploua cu porcării. Era ceva incredibil, prin toate buzunarele sau oriunde te uitai… Nu ştiam că avem atâta cocaină!

Beleaua era valiza lui Freddie, din portbagajul maşinii, încă nedeschis, şi în care ştiam că avea cocaină. Sigur aveau să o găsească. Freddie şi cu mine am hotărât ca-n acea după-amiază să zicem că nu suntem împreună, că-i un autostopist, dar unul căruia i-am delegat bucuroşi responsabilitatea de consilier pe probleme legale, şi astfel a apărut în sfârşit în peisaj.

Unde era Carter? Ne-a luat ceva vreme până ne-am adunat forţele, în vreme ce populaţia din Fordyce se strângea ca la răzmeriţă. Oameni din Mississippi, Texas, Tennessee – toţi veniţi să vadă distracţia. N-avea să se întâmple nimic înainte să fie găsit Carter, iar omul era parte din turneu, nu putea să fie departe, avea şi el o binemeritată zi liberă. Aşa c-am avut timp să mă gândesc cum de lăsasem garda jos şi uitasem de reguli. Nu încălca legile, ca să nu fii tras pe dreapta. Poliţişti peste tot şi sigur în sud au o gamă întreagă de strategii nu tocmai legale ca să te aresteze dacă au chef. Şi pe atunci te puteau închide fără probleme pentru nouăzeci de zile. De asta ne zisese Carter să nu ne abatem de la autostrada interstatală. Bible Belt, „Centura Bibliei“, era mult mai strânsă în vremea aceea.

În turneele de început, mergeam o grămadă cu maşina. Restaurantele de la şosea erau mereu un pariu interesant. Ai fi făcut bine să te pregăteşti pentru el – şi să fii mereu pe fază. Încearcă să intri într-o parcare de camioane în ’64, ’65 sau ’66 în sud sau în Texas. Părea mai periculos decât orice loc de prin oraş. Intrai şi dădeai acolo de băieţii buni şi treptat îţi dădeai seama că n-aveai să serveşti o masă prea confortabilă acolo, printre camionagiii tatuaţi cu tunsori marinăreşti. Ciuguleai agitat – „Ah, o să iau restul la pachet, mulţumesc“. Ne spuneau fete, din cauza părului lung. „Ce mai faceţi, fetelor? Dansezi cu mine?“ Părul… lucrurile mărunte la care nu te-ai fi gândit că vor schimba culturi întregi. Reacţia la aspectul nostru în anumite zone din Londra pe-atunci nu era cu mult diferită de cea a sudiştilor. „Bună, drăguţo“, şi toate porcăriile alea.

Privind în urmă, acum înţelegi că era o confruntare încrâncenată, dar pe atunci nu-ţi dădeai seama. Erau, înainte de toate, experienţe noi şi nu erai pe deplin conştient de efectele pe care aveau sau nu să le lase asupra ta. Te obişnuiai, treptat. Mi-am dat seama, ajuns în asemenea situaţii, că dacă vedeau chitarele şi înţelegeau că suntem muzicieni, atunci dintr-o dată era absolut OK. Aşa că era recomandat să iei chitara cu tine în parcarea de camioane. „Ştii să ciupeşti chestia aia, băiete?“ Uneori aşa şi făceam, ne scoteam chitarele, cântam ca să ne merităm cina.

Dar era suficient să ajungi printre cei din clasa de jos ca să ai parte de-o lecţie adevărată. Când cântam cu muzicieni de culoare, ei aveau grijă de noi. Ziceau „Hei, vrei să ţi-o pui diseară? Tipa te va iubi. N-a mai avut parte de unul ca tine“. Erai bine primit, hrănit şi ţi-o şi puneai. Partea bună a oraşului era moartă, dar dincolo, în zona mai săracă, era nebunie. Dacă îi cunoşteai pe gagii, erai în siguranţă. Incredibilă lecţie.

Uneori aveam şi două sau trei spectacole pe zi. Nu erau concerte lungi; cântai douăzeci de minute, o jumătate de oră, de trei ori pe zi, aşteptând să-ţi vină rândul, fiindcă în general erau spectacole de revistă, numere de-ale negrilor, amatori, hituri locale de-ale albilor, te miri ce, iar dacă mergeai în sud, pur şi simplu nu se mai termina. Oraşe şi state, unul după altul. I se spunea „febra liniei albe“. Când eşti treaz şi te holbezi la linia albă din mijlocul drumului, şi din când în când cineva spune „fac pe mine“ sau „mi-e foame“. Atunci intri în acele mici hale plasate departe de şosea. Sunt drumurile secundare din cele două Caroline, Mississippi şi aşa mai departe. Intri disperat să te uşurezi, vezi „Bărbaţi“ şi un negru stă acolo şi zice „E doar pentru negri“ şi te gândeşti „Sunt discriminat!“. Treci pe lângă tavernele astea cu tonomate, din ele se revarsă muzica aia incredibilă şi iese abur pe fereastră.

„Hei, hai să tragem aici.“

„Ar putea fi periculos.“

„Nu, haide, i-auzi ce mişto sună!“

Şi înăuntru e o trupă, un trio care cântă, ditamai hăndrălăii negri şi câteva târfe care dansează pe-acolo cu dolarii la chiloţi. Apoi intri şi preţ de-o clipă aproape că se simte o adiere rece, fiindcă n-au mai văzut alţi albi intrând acolo înainte, şi ei ştiu că e mult prea mişto toată atmosfera lor ca să mai conteze câţiva albi. Mai ales că n-avem mutre de localnici. Aşa că ei devin foarte curioşi, iar noi începem să ne simţim foarte bine. Dar apoi o pornim iarăşi la drum. Ah, fir-ar să fie, aş fi putut să stau acolo cu zilele. Trebuie să pleci iar, şi să le laşi negresele simpatice, care te strângeau între ţâţele lor imense. Ieşi şi eşti îmbâcsit de sudoare şi de parfum, şi intrăm toţi în maşină, mirosind bine, cu muzica stingându-se în depărtare. Cred că unii dintre noi erau în al nouălea cer fiindcă cu un an înainte făceam cluburile din Londra, şi era bine; dar uite că în anul următor eram undeva unde nu credeam c-o să ajungem vreodată. În Mississippi. Cântaserăm muzica asta şi fusese bine primită, dar apoi iată-ne chiar acolo, adulmecând-o. Vrei să devii cântăreţ de blues, uite că-n clipa următoare chiar eşti, te pomeneşti printre ei şi Muddy Waters stă cot la cot cu tine. Se întâmplă atât de rapid, că n-ai timp să procesezi tot ce simţi. Abia apoi reiei totul în gând, scenă cu scenă, fiindcă te copleşeşte. Una e să cânţi un cântec de-al lui Muddy Waters. Şi alta e să cânţi cu el.

Am reuşit în sfârşit să dăm de Bill Carter, era în Little Rock la un grătar, la un prieten de-al lui care se întâmpla să fie judecător, o coincidenţă foarte utilă. Avea să închirieze un avion şi să ajungă în vreo două ore, aducându-l cu el şi pe judecător. Iar judecătorul ăsta, amicul lui Carter, îl cunoştea pe poliţistul care avea să percheziţioneze maşina; i-a spus că el considera că poliţia n-avea acest drept şi l-a avertizat c-ar fi bine să oprească percheziţia până ajunge şi el acolo. Pentru două ore totul a îngheţat.

Bill Carter se formase lucrând în campaniile electorale locale încă de când era în facultate, aşa că-i ştia pe mai toţi oamenii cu poziţii importante din stat. Iar cei pentru care lucrase în Arkansas erau acum unii dintre cei mai puternici democraţi din Washington. Mentorul lui era Wilbur Mills, din Kensett, preşedinte al comisiei de buget din Camera Reprezentanţilor, al doilea cel mai puternic om după preşedinte. Carter provenea dintr-o familie modestă, intrase în aviaţia militară când cu Coreea, şi-a plătit studiile de drept din soldă până a rămas şi fără banii ăştia, iar apoi a intrat în Serviciile Secrete şi a ajuns în serviciul de pază al lui Kennedy. Nu se afla în Dallas în ziua aceea – era la un curs de pregătire – dar fusese peste tot cu Kennedy, îi planificase călătoriile şi-i cunoştea pe toţi demnitarii din statele pe care le vizitase Kennedy. Era apropiat cu cei de la Casa Albă. După moartea lui Kennedy, a făcut parte din Comisia Warren⁴, iar apoi şi-a deschis cabinetul particular de avocatură din Little Rock, devenind un soi de avocat al poporului. Avea mult tupeu. Era pătimaş când venea vorba despre aplicarea legii, de calea corectă de a face lucrurile, de Constituţie – şi ţinea seminare la poliţie despre asta. Mi-a spus că devenise avocat specializat în apărare fiindcă se săturase de poliţiştii care făceau abuz de putere şi nesocoteau legea, adică mai toţi cei întâlniţi în turneul cu Rolling Stones, în aproape fiecare oraş. Carter era aliatul nostru firesc.

Vechile sale relaţii din Washington fuseseră asul lui din mânecă atunci când ni se refuzaseră vizele pentru turneul din SUA, în 1973. Când s-a dus prima oară la Washington din partea noastră, mai târziu în acel an, Carter a aflat că hotărârea lui Nixon se răspândise în toate birourile, de la nivelul cel mai de sus până la cel mai de jos. I s-a spus în mod oficial că Stones nu va mai face niciodată un turneu în SUA. Pe lângă faptul că eram cea mai periculoasă trupă de rock’n-roll din lume, care incita la răzmeriţă, la comportament urât şi la încălcarea legilor, stârniserăm o furie generalizată din cauză că Mick apăruse pe scenă îmbrăcat în Unchiul Sam, purtând stelele şi dungile. Chestia asta era un motiv de refuz în sine. Era provocator! Trebuia să fii atent să nu fii atacat din direcţia aia. Brian Jones fusese săltat fiindcă luase un steag american de undeva de lângă scenă, la mijlocul anilor ’60, cred că în Syracuse, New York. Şi l-a pus pe umeri, dar un colţ al steagului a atins pământul. După spectacol, când dădeam să plecăm, poliţistul care ne escorta ne-a băgat într-un birou şi a început să urle: „Cum să târăşti steagul pe jos? Îmi calci poporul în picioare, e un act de revoltă“.

Apoi, mai era şi dosarul meu – n-aveam scăpare. Se ştia prea bine – ce altceva mai scria presa despre mine? – şi că eram dependent de heroină. Tocmai avusesem o condamnare în UK pentru posesie de droguri, în octombrie ’73, şi tot pentru posesie în Franţa, în ’72. Watergate lua amploare când şi-a început Carter campania – unii dintre acoliţii lui Nixon fuseseră închişi şi în curând avea să pice şi el, împreună cu Haldeman, Mitchell şi ceilalţi – dintre care unii fuseseră implicaţi personal în campania clandestină orchestrată de FBI împotriva lui John Lennon.

La serviciul de imigrare, avantajul lui Carter a fost că era unul de-al lor, venea din zona aplicării legii, se bucura de respect fiindcă lucrase cu Kennedy. Îi lua cu „înţeleg perfect poziţia voastră, băieţi“ şi zicea că vrea o audienţă, atât, fiindcă nu considera că suntem trataţi corect. Şi-a croit calea aşa; luni în şir de trudă. Le acorda atenţie mai ales funcţionarilor mai mărunţi, despre care ştia că pot bloca mersul lucrurilor invocând nişte chestii tehnice minore. Am făcut nişte analize ca să dovedesc că nu consumam droguri, la acelaşi medic din Paris care îmi mai dăduse multe adeverinţe cum că sunt curat. Apoi a demisionat Nixon. Iar apoi Carter i-a cerut unui oficial de vârf o întrevedere cu Mick, ca să vadă omul cu ochii lui, şi bineînţeles că Mick şi-a pus costum şi l-a vrăjit cât de bine s-a priceput. Mick e cel mai versatil tip cu putinţă. De-asta îl iubesc. Poate să susţină o conversaţie filosofică despre Sartre în limba lui. Ştie cum să se poarte cu oamenii de peste tot. Carter mi-a zis că aplicase pentru vize nu în New York sau la Washington, ci în Memphis, unde era mai linişte. Rezultatul a fost o întorsătură uluitoare. S-au emis imediat derogări şi vize, cu o singură condiţie: ca Bill Carter să însoţească Rolling Stones şi să asigure personal guvernul că nu vor mai avea loc revolte şi nici activităţi ilegale în turneu. (Au cerut să fim însoţiţi de un doctor – un personaj aproape fictiv, care apare mai târziu în povestea noastră şi care devine o victimă a turneului, testând medicaţia şi fugind cu o fană.)

Carter le-a dat iarăşi asigurări, zicând că turneul va fi organizat în stilul Secret Service, împreună cu poliţia. Asta însemna că nişte cunoştinţe de-ale lui aveau să ne avertizeze dacă poliţia pune la cale vreo percheziţie. Iar chestia asta ne-a salvat pielea în numeroase ocazii.

Situaţia se înrăutăţise de la turneul din 1972, cu toate demonstraţiile şi marşurile anti-război şi cu perioada Nixon. Prima dovadă că aşa stăteau lucrurile a apărut în San Antonio pe 3 iunie. Era turneul cu penisul gonflabil uriaş. Se înălţa pe scenă când cânta Mick „Starfucker“. Era mişto cu penisul ăsta, dar aveam să plătim pentru el mai târziu, când Mick avea să-şi dorească accesorii în fiecare turneu, ca să-şi mascheze nesiguranţa. Era o chestie să aduci elefanţi pe scenă la Memphis, până când au ajuns să se rupă rampele şi să se balege pe toată scena la repetiţii, şi s-a renunţat la ei. Cu penisul nu avuseserăm nici o problemă în spectacolele de deschidere, de la Baton Rouge. Dar penisul era o momeală pentru poliţaii care renunţaseră să mai încerce să ne prindă la hotel sau pe drum sau prin cabine. Singurul loc unde ne puteau prinde era pe scenă. Au ameninţat cu arestarea lui Mick dacă se înălţa penisul în seara aia şi-a avut loc o confruntare teribilă. Carter i-a avertizat că puştii o să dea foc la arenă. Luase pulsul şi îşi dădea seama că puştii n-aveau să suporte chestia asta fără să facă nimic. Până la urmă, Mick a hotărât să cedeze rugăminţilor oficialilor şi a renunţat la erecţia din San Antonio. În Memphis, când au ameninţat să îl aresteze pe Mick din cauza versurilor „Starfucker, starfucker“, Carter i-a oprit la timp, arătându-le un playlist de la un post de radio local în care se vedea că piesa fusese difuzată vreme de doi ani la radio fără nici un protest. Chestia pe care o înţelegea Carter şi care-l determina să se lupte la sânge, pas cu pas pe acest drum, era că de fiecare dată când poliţia făcea o mişcare, în fiecare oraş, poliţiştii încălcau legea, acţionau ilegal, încercau să ne aresteze fără mandate, făceau percheziţii fără un motiv întemeiat.

Aşadar, până să ajungă Carter în sfârşit la Fordyce, cu judecătorul la braţ, erau deja ceva precedente la dosar. O întreagă armată de jurnalişti se stabilise în oraş; se ridicaseră baraje rutiere ca să împiedice intrarea şi mai multor oameni. Ce dorea poliţia să facă era să deschidă portbagajul, unde erau siguri că vor găsi droguri. Mai întâi m-au acuzat că am condus imprudent, fiindcă îmi scrâşniseră cauciucurile şi aruncasem în urmă pietriş când plecaserăm din parcarea restaurantului. Douăzeci de metri de condus imprudent. Punctul doi: aveam o „armă ascunsă“, cuţitul de vânătoare. Dar ca să deschidă portbagajul în mod legal trebuiau să arate „cauza probabilă“, adică să aibă cât de cât o dovadă sau o suspiciune rezonabilă că avusese loc o infracţiune. Altfel, percheziţia era ilegală şi chiar dacă găseau marfa, cazul era abandonat. Ar fi putut deschide portbagajul dacă ar fi văzut semne de contrabandă când se uitau pe geamul maşinii, dar nu văzuseră nimic. Treaba asta cu „cauza probabilă“ generase meciurile verbale pe un ton ridicat care izbucneau când şi când între diferiţii funcţionari de-a lungul după-amiezii. De la bun început, Carter a arătat că el considera acuzaţia imaginară. Ca să inventeze o cauză probabilă, poliţistul care mă oprise a zis că îi mirosise a fum de marijuana care ieşea pe ferestre când plecam din parcare şi că din cauza asta vor să deschidă portbagajul. „Ăştia mă cred căzut din lună“, ne-a zis Carter. Poliţiştii încercau să susţină că în minutul scurs între plecarea din restaurant şi ieşirea din parcare cu maşina fusese suficient timp să aprinzi un joint şi să umpli maşina cu destul fum încât să poată fi mirosit de la câteva zeci de metri. Ziceau că de-asta ne-au arestat. Şi numai treaba asta distrugea credibilitatea dovezilor poliţiştilor. Carter a discutat toate astea cu un şef din poliţie deja furios, al cărui oraş era sub asediu, dar care ştia că dacă ne ţinea acolo, în Fordyce, ne poate opri concertul din Cotton Bowl, Dallas, din seara următoare, la care erau deja vândute toate biletele. În Bill Gober, şeful poliţiei, şi Carter, şi noi vedeam arhetipul poliţaiului ţărănoi, versiunea din zona Bible Belt a prietenilor mei de la secţia de poliţie din Chelsea, mereu pregătiţi să încalce legea şi să facă abuz de putere. Gober era un tip deosebit de furios pe Rolling Stones – hainele, părul, principiile, muzica lor şi, mai presus de toate, faptul că puneau autorităţile la încercare, după părerea lui. Nesupunere. Până şi Elvis spunea „Da, să trăiţi“. Dar nu şi derbedeii ăştia cu păr lung. Aşa că Gober s-a dus şi-a deschis portbagajul, avertizat de Carter c-o să ajungă cu el până la Curtea Supremă. Iar când s-a deschis portbagajul, deliciu. Să te tăvăleşti pe jos de râs.

Când traversai fluviul Mississippi, venind din Tennessee, care pe-atunci era un stat în majoritate „uscat“, şi mergeai către West Memphis, care e în Arkansas, erau peste tot magazine cu băutură de contrabandă, cu etichete din hârtie maro. Ronnie şi cu mine dăduserăm iama într-un magazin dintr-ăsta, am cumpărat fiecare sticlă ciudată de bourbon cu etichetă fantastică, Flying Cock, Fighting Cock, Grey Major, sticluţe turtite, de ţinut în buzunar, având toate etichetele astea ciudate scrise de mână. Aveam şaizeci şi ceva în portbagaj. Aşa că acum eram deodată bănuiţi că suntem contrabandişti de alcool. „Ba nu, le-am cumpărat, le-am plătit.“ Şi cred că toată băutura aia i-a derutat. Suntem în anii ’70, iar beţivii nu-s drogaţi, pe atunci exista delimitarea asta. „Măcar sunt bărbaţi şi beau whisky.“ Apoi au găsit servieta lui Freddie, care era încuiată, iar el le-a zis că uitase combinaţia cu care se deschide. Aşa c-au deschis-o cu forţa şi-acolo bineînţeles că erau două flacoane cu cocaină farmaceutică. Gober a crezut că ne-a prins, sau măcar pe Freddie.

A durat ceva până l-au găsit pe judecător, se înnoptase deja, iar când a sosit era după o zi de beţie pe terenul de golf, aşa că la ora asta omul era cam afumat.

Acum eram în plină comedie absurdă, ca-n filmele mute cu poliţişti incompetenţi din anii ’20, când judecătorul îşi ocupa locul şi diferiţi avocaţi şi poliţai încearcă să-l facă să urmărească versiunea lor. Gober voia să-l convingă pe judecător că percheziţia şi găsirea cocainei erau legale şi c-ar trebui să fim cu toţii reţinuţi pentru infracţiuni – adică băgaţi la zdup. De această chichiţă măruntă, discutabilă, atârna viitorul trupei Rolling Stones, cel puţin în America.

Ceea ce a urmat a fost cam aşa, din câte-am auzit fără să vreau şi din mărturia ulterioară a lui Bill Carter. Iar asta e calea cea mai rapidă de-a povesti, cu scuze pentru Perry Mason⁵.

Distribuţia:

Bill Gober. Şeful poliţiei. Răzbunător, furios.

Judecătorul Wynne. Preşedintele completului de judecată în Fordyce. Beat mort.

Frank Wynne. Procuror. Fratele judecătorului.

Bill Carter. Avocat în drept penal, agresiv, reprezentând trupa Rolling Stones. De fel din Little Rock, Arkansas.

Tommy Mays. Procuror. Idealist, abia ieşit de pe băncile şcolii de Drept.

De faţă şi: judecătorul Fairley. Adus de Carter ca martor, ca asigurare că se joacă curat şi să se ţină departe pe el de puşcărie.

În faţa tribunalului: Două mii de fani Rolling Stones care se împing în baricadele din jurul primăriei, scandând „Libertate pentru Keith. Libertate pentru Keith“.

În tribunal:

Judecătorul: Mda, deci cred că e vorba de o infracţiune. Infracţiune, dommm’lor. V-ascult. Dom’ procuror?

Procurorul tânăr: Domnule judecător, există o problemă cu dovezile.

Judecătorul: Mă sc’zaţi o clipă. Mă-ntorc.

[Perplexitate în sală. Şedinţa se suspendă pentru zece minute. Judecătorul revine. Misiunea lui a fost să traverseze strada şi să-şi cumpere o sticlă de bourbon de jumătate de litru înainte de zece seara, când se închide magazinul. Acum are sticla la ciorap.]

Carter [la telefon, către Frank Wynne, fratele judecătorului]: Frank, unde eşti? Ai face bine să vii. Tom e beat. Mda. Bine. Bine.

Judecătorul: Continuaţi, dom’le… of… continuaţi.

Procurorul tânăr: Nu cred că putem să facem asta în mod legal, domnule judecător. N-avem nici o justificare să-i reţinem. Cred că trebuie să le dăm drumul.

Şeful poliţiei [către judecător, urlând]: Nu putem, pe naiba. Doar n-o să le dai drumul ticăloşilor? Dac-o faci, te arestez pe tine, judecătorule, ştii bine. Ştii bine c-aşa o să fac. Eşti beat. Eşti cât se poate de beat. Nu meriţi să stai pe locul ăla. Eşti o ruşine pentru comunitatea noastră. [Încearcă să-l apuce.]

Judecătorul [urlând]: Firealnaibii. Dătencolo. M-ameninţi tu pă mine, ia dă-te naibii d-aici… [Încăierare.]

Carter [dând să-i separe]: Haida. Băieţi, hai, mă băieţi. Nu vă mai certaţi. Haideţi să vorbim. N-avem vreme de scos cuţitele, ha, ha, ha… Avem televiziunea şi presa din toată lumea afară. N-o să dea bine. Ştiţi ce-o să zică guvernatoru’ despre asta. Hai să ne facem treaba. Cred că putem ajunge la o înţelegere.

Funcţionar din tribunal: Mă scuzaţi, domnule judecător. BBC-ul, cu ştirile live din Londra. Vă cheamă acum.

Judecătorul: A, da. Mă sc’zaţi o clipă, băieţi. Vin imediat. [Ia o duşcă din sticla de la ciorap.]

Şeful poliţiei [tot urlând]: Ce circ cretin. Naiba să te ia, Carter, băieţii ăştia au comis o infracţiune. Am găsit cocaină în maşina aia blestemată. Ce mai vrei? O să-i înfund. Aici o să joace după regulile noastre şi o să-i trosnesc unde-i doare pe ei mai tare. Cu cât te plătesc, şmechere? Dacă nu primesc hotărârea că percheziţia a fost legală, îl arestez pe judecător că bea în public.

Judecătorul [voice over, către BBC]: A, da, am fost acolo, în Anglia, în Al Doilea Război Mondial. Pilot de bombardier, unitatea 385. În Great Ashfield. Ce vremuri, frate… Ah, ador Anglia. Am jucat golf. Unele dintre cele mai bune terenuri pe care-am jucat. Aveţi câteva minunate… Wennnworth? Mda. Acum, ca să vă zic, o să ţinem o conferinţă de presă cu băieţii şi-o să explicăm câteva dintre faptele de pe-aici, cum de-a ajuns Rolling Stones în oraşul nostru şi tot ce trebuie.

Şeful poliţiei: I-am prins şi aici rămân. Îi vreau pe englejii, pe zânişoarele astea. Cine se cred?

Carter: Ai chef să se pornească o revoltă? N-ai văzut ce-i afară? Fluturi o pereche de cătuşe şi pierzi controlul cu mulţimea asta. E vorba de Rolling Stones, pentru numele lui Dumnezeu.

Şeful poliţiei: Şi puştii tăi ajung după gratii.

Judecătorul [întors de la interviu]: Care-i treaba?

Fratele judecătorului [trăgându-l deoparte]: Tom, trebuie să discutăm. Nu există bază legală pentru reţinere. O să fie iadul pe pământ dacă nu urmăm legea în cazul ăsta.

Judecătorul: Ştiu. Clar. Da. Da. Domn’ Carrrer. Apropiaţi-vă cu toţii.

Toţi se liniştiseră, cu excepţia şefului de poliţie Gober. Percheziţia nu scosese la iveală nimic care să poată fi folosit în mod legal. Nu puteau să ne acuze de nimic. Cocaina era a autostopistului Freddie şi fusese descoperită prin metode ilegale. Poliţia locală era acum cam de partea lui Carter. Tot sfătuindu-se în taină şi şuşotindu-şi la ureche, Carter şi procurorii au ajuns la o înţelegere cu judecătorul. Foarte simplă. Judecătorul voia să păstreze cuţitul de vânătoare şi pentru asta era dispus să renunţe la acuzaţie – cuţitul stă expus în sala de judecată şi-n ziua de azi. Avea să reducă acuzaţia de condus imprudent la o simplă contravenţie, doar un bon de parcare care avea să mă coste 162,5 $. Din cei 50.000 $, bani gheaţă, pe care-i adusese Carter, a plătit o cauţiune de 5.000 $ pentru Freddie şi cocaină, şi s-a convenit ca mai târziu Carter să rezolve respingerea dosarului pe motive de legalitate – aşa că Freddie era liber să plece. Dar mai era o ultimă condiţie. Trebuia să susţinem o conferinţă de presă înainte să plecăm şi să fim fotografiaţi ţinându-l de gât pe judecător. Ronnie şi cu mine am susţinut conferinţa de presă de la pupitrul judecătorului. Eu deja purtam o caschetă de pompier şi am fost filmat bătând cu ciocănelul şi anunţând jurnaliştii: „Cazul a fost închis“. Phiii!

A fost un deznodământ clasic pentru Stones. Pentru autorităţile care ne arestau, decizia era întotdeauna complicată. Ce preferi, să-i închizi sau să ţi se facă o poză cu ei şi să le pui la dispoziţie o coloană oficială care să-i conducă mai departe? Putea fi şi aşa, şi aşa. În Fordyce, am scăpat ca prin urechile acului şi ni s-a dat coloana oficială. Poliţia locală ne-a escortat prin mulţime către aeroport, pe la două noaptea, unde ne aştepta avionul nostru, cu plinul făcut – de combustibil şi de Jack Daniel’s.

În 2006, ambiţiile politice ale guvernatorului de Arkansas, Huckabee, care avea să candideze în întrunirea preelectorală din partea republicanilor, l-au provocat să mă achite de contravenţia veche de treizeci de ani. Guvernatorul Huckabee se consideră şi chitarist. Cred că are chiar şi-o trupă. De fapt, nu era nimic de achitat. În Fordyce nu fusese vorba de nici o contravenţie, dar asta nu mai conta, am fost achitat şi-aşa. Dar ce naiba s-o fi întâmplat cu maşina? Am lăsat-o în garaj plină de droguri. Mi-ar plăcea să ştiu ce s-a întâmplat cu toată marfa aia. Poate că nici nu i-au demontat portierele. Poate că cineva o conduce şi-acum, încă plină cu porcăriile alea.

Cu Doris, Ramsgate, Kent, august 1945.

1. Regiune din sud-estul şi sudul SUA, unde protestantismul evanghelic şi conservatorismul social joacă un rol important.

2. Stones Touring Party.

3. Un Boeing 720 cumpărat de Bobby Sherman şi managerul său, Ward Sylvester, şi închiriat de trupele care mergeau în turnee la mijlocul anilor ’70.

4. Comisie însărcinată cu anchetarea morţii preşedintelui Kennedy.

5. Personaj fictiv, avocat al apărării, erou în cărţile lui Erle Stanley Garner, prezent în mai mult de 80 de romane şi povestiri.

Capitolul 2

Copilăria în mlaştinile Dartford, singur la părinţi. Excursiile în Dorset, în vacanţe, cu părinţii mei, Bert şi Doris. Aventurile cu bunicul meu, Gus, şi cu domnul Thompson Wooft. Gus mă învaţă primele acorduri la chitară. Învăţ să iau bătaie la şcoală şi mai târziu înving bătăuşii de la Dartford Tech. Doris îmi deprinde urechile cu Django Reinhardt şi îl descopăr pe Elvis la Radio Luxembourg. Mă metamorfozez din băiat de cor în rebelul şcolii şi sunt exmatriculat.

Vreme de mulţi ani am dormit, în medie, de două ori pe săptămână. Asta înseamnă că am fost treaz cât pentru cel puţin trei vieţi. Iar înainte de acele vieţi, e copilăria mea, pe care-am petrecut-o la est de Londra, în Dartford, pe malurile Tamisei, unde m-am născut. 18 decembrie 1943. Din spusele mamei mele, Doris, s-a întâmplat în timpul unui raid aerian. N-o pot contrazice. Toate cele patru buze sunt strânse. Dar prima mea amintire este cum stau întins pe iarba din curtea casei noastre, arătând cu degetul spre un avion care bâzâie pe cerul albastru de deasupra noastră, iar Doris spune „Spitfire“. Războiul se terminase deja, dar unde am crescut eu vedeai la fiecare colţ orizontul, pământ pustiit, buruieni, poate una sau două dintre acele case bizare, ca rupte dintr-un film de Hitchcock, care supravieţuiseră ca prin miracol. Strada noastră fusese lovită de o bombă V-1, dar noi nu fuseserăm acasă în clipa aceea. Doris zice că lovise bordura şi omorâse pe toată lumea, de o parte şi de cealaltă a casei noastre. O cărămidă, două au aterizat şi la mine în pătuţ. O dovadă că Hitler se afla pe urmele mele. Apoi a trecut la planul B. După aceea, mama, Slavă Domnului, a considerat că Dartford era un pic prea periculos.

Doris şi tatăl meu, Bert, se mutaseră din Walthamstow pe Morland Avenue din Dartford, ca să fie aproape de mătuşa mea Lil, sora lui Bert, cât timp Bert era mobilizat. Soţul lui Lil era un lăptar care fusese transferat acolo cu munca. Apoi, când bomba a lovit acel capăt al Morland Avenue, casa noastră n-a mai fost considerată sigură şi ne-am mutat la Lil. Doris mi-a povestit că într-o zi, când am ieşit din adăpost după un raid, acoperişul lui Lil ardea. Însă acela e locul unde familiile noastre au rămas împreună, după război, pe Morland Avenue. Casa în care locuiserăm noi se afla încă acolo, din primele mele amintiri, dar cam o treime din stradă era doar un crater, iarbă şi flori. Era terenul nostru de joacă. M-am născut la Spitalul Livingstone, în sunetul de încetare a alarmei – tot conform spuselor lui Doris. Trebuie să o cred. Nu ţin minte totul, chiar din prima zi de viaţă.

Mama crezuse că se duce într-un loc sigur, când se mutase din Walthamstow în Dartford. Aşa că ne mutase în Darent Valley. Aleea Bombei! Acolo se afla cel mai mare sediu al fabricii de armament şi echipament militar Vickers-Armostrong, o ţintă importantă, precum şi uzina chimică Burroughs Wellcome. Şi în plus, cam pe la Dartford se speriau nemţii de pe bombardiere şi lăsau pur şi simplu să le cadă bombele, apoi făceau cale-ntoarsă. „Vai, ce grele sunt.“ BUM! E un miracol că n-am fost loviţi. Sunetul sirenei încă face să mi se zburlească părul de pe ceafă, iar asta probabil din cauza acelor perioade când stăteam în adăpost cu mama şi cu restul familiei. Când aud cum se declanşează sunetul sirenei, e ceva automat, o reacţie instinctivă. Mă uit la multe filme de război şi documentare, aşa că-l aud adesea, mereu cu acelaşi efect.

Cele mai timpurii amintiri ale mele sunt cele clasice pentru perioada de după război, din Londra. Mormane nesfârşite de moloz, străzi pe jumătate dispărute. Unele lucruri au rămas aşa vreme de zece ani. Principalul efect al războiului asupra mea a fost chiar expresia asta: „Înainte de război“. Fiindcă îi auzeai pe adulţi vorbind despre asta. „Ah, înainte de război nu era aşa.“ Altfel, n-am fost afectat în mod deosebit. Bănuiesc c-a fost un lucru bun faptul că n-aveam zahăr, dulciuri, bomboane, dar sigur că nu eram fericit din cauza asta. Niciodată nu era uşor să faci rost de ele. Lower East Side sau magazinul de dulciuri din East Wittering, lângă casa mea din West Sussex. Acolo merg în zilele noastre să fac vreo tranzacţie – la vechiul magazin de bomboane. Am fost cu maşina într-o dimineaţă la 8.30, cu amicul meu Alan Clayton, solistul trupei Dirty Strangers. Făcuserăm noaptea albă şi acum ne era poftă de dulce. A trebuit să aşteptăm afară jumătate de oră până se deschidea. Am cumpărat sugiuc şi acadele, lemn dulce & coacăze. Doar nu era să ne înjosim şi să dăm lovitura la supermarket, nu?

Faptul că n-am putut cumpăra o punguţă cu dulciuri înainte de 1954 spune multe despre prefacerile şi schimbările care au loc vreme de mulţi ani după un război. Abia la nouă ani după terminarea războiului am putut să mă duc, dacă aveam bani, şi să spun: „Vreau şi eu o punguţă cu din alea“ – caramele şi dropsuri cu anason. Altminteri, auzeai doar: „Ţi-ai luat carnetul de cupoane pentru raţie?“. Sunetul acelor cupoane ştanţate. Raţia era raţie. O punguţă maro de hârtie – foarte mică – pe săptămână.

Bert şi Doris se cunoscuseră când lucrau în aceeaşi fabrică din Edmonton – Bert ca tipograf, iar Doris într-un birou – iar la început au locuit în Walthamstow. În perioada cât se curtau, înainte de război, fuseseră în multe excursii cu bicicleta şi cu cortul. Asta i-a apropiat. Îşi cumpăraseră un tandem şi se duceau în excursii prin Essex cu prietenii. Aşa că atunci când am apărut şi eu, de îndată ce a fost posibil, m-au luat şi pe mine, pe portbagajul din spatele bicicletei. Trebuie să fi fost foarte curând după război sau chiar şi în timpul războiului. Mi-i imaginez gonind în timpul unui raid aerian pe bicicletă. Bert în faţă, mama în spatele lui şi eu pe locul copilaşului, din spate de tot, expus în soarele nemilos, vomitând de la insolaţie. Asta a fost povestea vieţii mele, de atunci – tot pe drumuri.

În prima parte a războiului – înainte de apariţia mea – Doris conducea o camionetă a Cooperativei brutarilor, deşi le spusese că nu ştie să conducă. Din fericire, pe atunci nu circulau maşini aproape deloc, iar străzile erau goale. A intrat cu camioneta într-un zid, când o folosea în afara programului, ca să-şi viziteze o prietenă, dar nici aşa n-au dat-o afară. Mai folosea şi o căruţă trasă de cal pentru livrarea pâinii în zone apropiate Cooperativei, ca să economisească combustibilul în vreme de război. Doris răspundea de distribuţia de prăjituri pe o zonă mare. Şase prăjituri la trei sute de oameni. Şi ea era cea care hotăra cine primeşte. „Aş putea primi o prăjitură săptămâna viitoare?“ „Păi, aţi primit una săptămâna trecută, nu-i aşa?“ Un război eroic. Bert avea un loc de muncă unde era protejat, a lucrat la fabrica de supape până în Ziua-Z. Imediat după invazie a fost curier militar în Normandia şi a trecut printr-un atac cu mortiere, toţi camarazii din jurul lui fiind ucişi. A fost singurul supravieţuitor al acelui raid deosebit de scurt care i-a lăsat o tăietură adâncă foarte urâtă, o cicatrice vineţie de-a lungul întregii coapse stângi. Îmi doream să am şi eu una când voi fi mare. „Tati, ce-i aia?“, întrebam. Iar el îmi răspundea: „Chestia asta m-a scos din război, fiule“. A rămas cu coşmaruri pentru tot restul vieţii. Fiul meu, Marlon, a locuit câţiva ani cu Bert în America, când era mititel, şi mergeau în excursii. Marlon zice că Bert se trezea în toiul nopţii urlând: „Păzea, Charlie, vine. Murim cu toţii! Murim cu toţii! Futu-i“.

În Dartford toţi sunt hoţi. E o chestie genetică. Circulă o vorbă de demult care celebrează trăsăturile specifice şi neschimbate ale zonei: „Când zici Sutton, zici carnea de oaie, când zici Kirby, zici vită, când zici South Dame, zici turta dulce, iar când zici Dartford, zici hoţ“.¹ Pe vremuri, cei din Dartford făceau bani frumoşi din tâlhărirea diligenţelor care mergeau de la Dover la Londra pe vechiul drum roman, Watling Street. East Hill este foarte abrupt. Te pomeneşti deodată în vale, unde trebuie să traversezi râul Darent. De fapt, nu-i decât un curs de apă minor, dar apoi urmează scurta High Street şi trebuie să urci pe West Hill, unde caii sunt nevoiţi să tragă. Indiferent din ce direcţie vii, e un loc perfect pentru ambuscadă. Surugiul nu stătea să se tocmească – o parte din costul biletului era taxa pentru Dartford, ca să-ţi poţi vedea liniştit de drum. Aruncau pur şi simplu un săculeţ cu monede. Căci dacă nu plăteai când coborai pe East Hill, le trimiteau un semnal celor de pe partea cealaltă. Un foc de armă – ăsta n-a plătit – şi te opreau pe West Hill. Aşa că-i o dublă tâlhărie. N-ai scăpare. Treaba asta s-a cam terminat când au apărut trenurile şi maşinile, şi probabil până la mijlocul secolului al nouăsprezecelea şi-au căutat altceva de făcut, un alt mod de-a duce tradiţia mai departe. Astfel că Dartford şi-a dezvoltat o reţea infracţională incredibilă – întrebaţi-i pe unii dintre membrii familiei mele extinse. Asta-i viaţa. Mereu mai apare câte-o chestie „furgăsită“. Nu pui întrebări. Dacă cineva tocmai a primit o chestie frumoasă cu diamante, nu te-apuci să întrebi: „De unde-o ai?“.

Vreme de mai mult de un an, pe când aveam nouă sau zece ani, am fost jefuit, în stilul din Dartford, aproape în fiecare zi când mă întorceam de la şcoală. Ştiu cum e să fii laş. N-o să mai ajung niciodată în situaţia aia. E foarte uşor s-o iei la fugă, dar eu stăteam şi încasam bătăile. Îi ziceam mamei că iarăşi am căzut de pe bicicletă. La care ea îmi spunea: „Ia mai dă-o-ncolo de bicicletă, fiule“. Mai devreme sau mai târziu, toţi o încasăm. E mai bine mai devreme. Jumătate sunt fraieri, cealaltă jumătate, bătăuşi. Chestia asta avut un efect puternic asupra mea şi mi-am învăţat lecţia pentru când am crescut suficient cât s-o folosesc. Şi mai ales să apelez la treaba asta la care se pricep atât de bine amărâţii micuţi, care se numeşte viteză. Adică, „să te tirezi“. Dar te saturi de fugit. Asta era în vechiul stil de tâlhărie din Dartford. Acum există un tunel, cu puncte de colectare a taxei la capete, pe unde trece tot traficul dinspre Dover spre Londra. Colectatul banilor este legal, iar tâlharii au uniforme. Într-o formă sau alta, tot plăteşti.

Mlaştinile din Dartford mi-au fost loc de joacă, un teren abandonat care se întinde pe o lungime de cinci kilometri de-o parte şi de cealaltă a cursului Tamisei. Un loc în acelaşi timp înspăimântător şi fascinant, dar pustiu. Când eram mici, coboram pe malul râului, un drum de vreo jumătate de oră cu bicicleta. De cealaltă parte a râului, pe malul nordic, era Essex County, dar ar fi putut la fel de bine să fie şi Franţa. Puteai vedea fumul de la uzina Ford, din Dagenham, iar pe partea noastră fabrica de ciment Gravesend. Nu degeaba îi ziceau Gravesend². Încă din ultima parte a secolului al nouăsprezecelea, în Dartford se aruncau toate chestiile pe care nu le voia nimeni în preajmă – spitalele de boli contagioase sau de variolă, coloniile de leproşi, fabricile de praf de puşcă, azilurile de nebuni – un amestec frumos. Dartford era cel mai important loc din Anglia unde se trata variola, încă de pe vremea epidemiei de la 1880. Când spitalele de pe malul râului erau supraaglomerate, bolnavii erau îngrijiţi în vapoarele ancorate la Long Reach – o privelişte sumbră în fotografii sau dacă navigai în susul estuarului, spre Londra. Însă Dartford şi împrejurimile sale erau celebre pentru azilurile de nebuni – diferitele proiecte ale temutului Consiliu al Azilurilor Metropolitane pentru oameni cu neajunsuri psihice sau cum li s-o mai fi zicând în zilele noastre. Cei cu deficienţe mintale. Azilurile formau o centură de jur împrejurul zonei, de parcă cineva ar fi hotărât: „Bun. Deci aici o să-i aducem pe nebuni“. Era unul mare, foarte lugubru, numit Darenth Park, un fel de tabără concentraţionară pentru copiii întârziaţi, care a funcţionat până de curând. Mai era Stone House Hospital, al cărui nume se schimbase în ceva mai rafinat decât Azilul de Nebuni din Londra, care avea frontoane gotice şi un turn cu post de observaţie, în stil victorian – unde a fost închis cel puţin un suspect în cazul Jack Spintecătorul, Jacob Levy. Unele dintre casele de nebuni erau pentru cazuri mai grave. Când aveam doişpe-treişpe ani, Mick Jagger a avut o slujbă de vară la azilul Bexley, Pomul-de-armindeni, cum i se zicea. Cred că erau nebuni ceva mai bogaţi – aveau scaune cu rotile sau chestii din astea – iar Mick se ocupa cu livrarea meselor, le ducea prânzul.

Cam o dată pe săptămână auzeai cum pornesc sirenele – a mai evadat un nebun – iar dimineaţa îl găseau tremurând prin câmp, în Dartford Heath, în cămaşa lui de noapte scurtă. Unii reuşeau să rămână o bucată de vreme evadaţi, aşa că-i vedeai ţopăind printre tufe. Era ceva normal în anii copilăriei mele. Ţi se părea că încă mai este război, fiindcă foloseau aceeaşi sirenă la evadări. Nu-ţi dădeai seama în ce loc bizar creşti. Îndrumai oamenii: „Treceţi de depozitul cu nebuni, nu ăla mare, ăla mic“. Iar ei te priveau de parcă tu erai depozitul cu nebuni.

În afară de asta se mai afla acolo doar fabrica de artificii Wells, alcătuită din câteva magazii mici şi izolate în mlaştină. A sărit în aer şi-a ars într-o noapte în anii ’50, cu tot cu câţiva tipi care erau înăuntru. Spectaculos. Cum mă uitam pe fereastră, mi se părea c-a reînceput războiul. Fabrica nu producea decât nişte pocnitori ieftine, rachete şi artificii Golden Shower. Şi pocnitorile Jumping Jacks. Toată lumea de acolo îşi aminteşte – explozia care a spart ferestrele pe o rază de câţiva kilometri.

Dar ai bicicleta ta. Eu şi amicul meu Dave Gibbs, care locuia pe Temple Hill, am zis că ar fi mişto să punem nişte discuri mici de carton pe roata din spate, de răsuna ca un motor când se roteau spiţele. Auzeam: „Dă naibii jos chestia aia. Vreau să dorm“, aşa că atunci coboram spre mlaştini şi spre pădurea de pe malul Tamisei. Pădurea părea un ţinut foarte periculos. Erau tot felul de demenţi pe-acolo, malaci care ţipau după tine Dispari. Dădeam jos discurile de carton. Era un loc al nebunilor, al dezertorilor şi-al vagabonzilor. Mulţi dintre tipii ăştia erau dezertori din armata britanică, semănau puţin cu soldaţii japonezi care au crezut multă vreme că războiul încă nu se terminase. Unii dintre ei locuiau acolo de cinci, şase ani. Îşi încropiseră un adăpost din vreo căruţă cu coviltir sau cine ştie ce căsuţă în copac. Şi erau nişte jigodii, violenţi şi jegoşi. Prima oară când am fost împuşcat, un ticălos de-ăsta m-a împuşcat – m-a nimerit zdravăn în fund cu o bilă de la o armă cu aer comprimat. Unul dintre locurile pe unde ne băgam era o cazemată, un vechi cuib de mitralieră cum erau multe de-a lungul cursului. Obişnuiam să mergem acolo ca să răsfoim bibliografia, întotdeauna reviste cu fete, cu colţurile şifonate rău.

Într-o zi am găsit acolo un vagabond mort, chircit, acoperit de muşte verzi. O „lampă cu gaz“ moartă. (Noi foloseam termenul de „lampă cu gaz“ pentru vagabonzi³.) Reviste împuţite împrăştiate în jur. Prezervative folosite. Muşte bâzâind. Şi „lampa“ asta o mierlise. Era acolo de zile, poate chiar de săptămâni. N-am spus niciodată ce-am găsit. Am fugit cât ne-au ţinut picioarele.

Îmi amintesc că de la mătuşa Lil eram dus la grădiniţa de la şcoala West Hill, urlând cât mă ţinea gura. „Nu vreau, mami, nu vreau!“ Urlam, dădeam din picioare şi refuzam să merg, dar mergeam. Adulţii se purtau în felul acela al lor. Eu mă opuneam, era un moment dezlănţuit. Lui Doris îi părea rău de mine, dar nu cine ştie ce. „Asta-i viaţa, băiete, nu ne putem opune.“ Mi-l amintesc pe vărul meu, fiul mătuşii Lil. Băiat mare. Avea pe puţin cincisprezece ani, cu un farmec inimaginabil. Îl vedeam ca pe-un erou. Avea cămaşă în carouri! Şi putea să iasă pe-afară când voia. Cred că-l chema Reg. Verişoara Kay era fiica lor. Ea mă enerva, fiindcă avea nişte picioare foarte lungi şi fugea mereu mai repede ca mine. Eu mă clasam de fiecare dată pe un valoros loc doi. E drept, era mai mare decât mine. Prima dată când am călărit un cal l-am încălecat împreună, fără şa. O iapă mare, albă şi bătrână, care nu prea-şi dădea seama ce i se întâmplă, şi anume că fusese scoasă din circuit, dată la păşune, cum se zice, dacă poţi numi aşa zona unde locuiam noi. Eram cu câţiva amici şi cu verişoara Kay când ne-am suit pe un gard şi-am reuşit să ne urcăm în spinarea iepei, şi slavă Domnului că era o iapă blândă, fiindcă m-aş fi dus şi eu pe copcă dac-ar fi luat-o din loc. N-aveam nici hăţuri.

Am urât grădiniţa. Am urât toată şcoala. Doris zicea că sunt foarte agitat, îşi amintea că mă aducea acasă în spinare fiindcă nu eram în stare să merg, aşa de tare tremuram. Iar asta era înainte să înceapă tâlhăriile şi bătăile încasate de la şmecheri. Mâncarea pe care ne-o dădeau era îngrozitoare. Îmi amintesc că la grădiniţă eram obligat să mănânc Tartă ţigănească, iar asta mă scotea din sărite. O refuzam pur şi simplu. Era o tartă cu nişte noroi ars înăuntru, marmeladă sau caramel. Toţi şcolarii cunoşteau tarta asta, unora chiar le plăcea. Dar nu era genul meu de desert, iar ei voiau să mă forţeze să o mănânc, ameninţându-mă cu bătaia sau cu o pedeapsă. Era ceva foarte dickensian. Trebuia să scriu de trei sute de ori, cu mâna mea de copil mic: „Nu voi refuza mâncarea“. După multe dăţi, am scris: „Nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu… voi, voi, voi, voi…“

Se ştia că-mi ies uşor din fire. De parcă aş fi fost singurul. Ieşirile îmi fuseseră provocate de Tarta ţigănească. Privind în urmă, sistemul de educaţie britanic de după război nu prea avea cu cine face treabă. Profesorul de educaţie fizică abia ce terminase de instruit detaşamente militare şi nu vedea de ce n-ar trata şi copiii ca pe nişte soldaţi, chiar dacă n-aveau decât cinci sau şase ani. Toţi veneau din armată. Toţi tipii ăia fuseseră în al Doilea Război Mondial şi unii dintre ei tocmai se întorseseră din Coreea. Aşa că eram crescuţi de aceste autorităţi lătrătoare.

Ar trebui să primesc o medalie pentru că am supravieţuit vizitelor la dentiştii din sistemul de sănătate public din acei primi ani. Ni se făcea programare, cred, de două ori pe an – erau controale la şcoală – iar mama era nevoită să mă ducă acolo în timp ce urlam. Trebuia să cheltuiască nişte bani câştigaţi din greu ca să-mi cumpere apoi ceva, fiindcă de fiecare dată era pur şi simplu iadul de pământ. Fără milă. „Gura, băiete.“ Şorţul roşu de cauciuc, ca un moment de groază decupat din Edgar Allan Poe. Pe atunci, adică în ’49, ’50 aveau acele instrumente extrem de precare, freze cu acţionare prin curea, chingi ca de scaun electric, ca să te ţină locului.

Dentistul era un tip care lucrase în armată. Mi-a distrus dinţii. Am căpătat o teamă de a merge la dentist, cu consecinţe vizibile către mijlocul anilor ’70 – o gură plină de dinţi înnegriţi. Gazul anesteziant era scump, aşa că nu căpătai decât o adiere. În plus, dentiştii erau plătiţi mai mult pentru o extracţie decât pentru o plombă. Aşa că scoteau tot ce prindeau. Pur şi simplu se apucau să-ţi smulgă dintele după un puf infim de gaz şi te trezeai pe la jumătatea extracţiei; când vedeai şorţul ăla roşu de cauciuc, masca, te simţeai ca un pilot de bombardier, doar că n-aveai nici un bombardier. Masca roşie de cauciuc şi omul aplecat ameninţător peste tine, ca Laurence Olivier în Maratonistul. A fost singura dată când am văzut diavolul, aşa cum mi-l imaginam eu. Visam şi-am văzut tridentul, el râdea, m-am trezit şi l-am auzit: „Nu mai cârâi atât, băiete. Mai am douăzeci de rezolvat pe ziua de azi“. Şi din toate asta nu mă alegeam decât cu o jucărie mititică, un pistol de plastic.

După o vreme, consiliul local ne-a atribuit un apartament, deasupra unui aprozar dintr-un mic şir de magazine de pe Chastilian Road, două dormitoare şi un living – încă există. Mick locuia la o stradă distanţă, în Denver Road. Oraşul luxos – aşa îi ziceam noi; diferenţa dintre casele detaşate şi cele semidetaşate. Era la cinci minute de mers cu bicicleta până la Dartford Heath şi la doar două străzi de viitoarea mea şcoală, cea la care am mers şi eu, şi Mick, Wentworth Primary School.

Nu demult m-am întors în Dartford ca să mai respir un pic aerul de acolo. Nu s-au schimbat prea multe în Chastilian Road. În locul aprozarului este acum o florărie care se numeşte Darling Buds of Kent. Proprietarul a ieşit cu o poză de-a mea înrămată, cerându-mi să i-o semnez, aproape în clipa în care am păşit pe trotuar. Se purta de parcă m-ar fi aşteptat, cu fotografia pregătită, fără să pară surprins, ca şi cum aş fi trecut pe acolo în fiecare săptămână, deşi nu mai fusesem în zonă de treizeci şi cinci de ani. Când am intrat în vechea noastră casă, ştiam cu precizie numărul de trepte. Am ajuns pentru prima oară în cincizeci de ani în camera mea din casa aceea, unde acum locuia florarul. Camera mititică, păstrată la fel. Bert şi Doris dormeau în camera mică de dincolo de holul lat de un metru. Am locuit acolo din 1949 în 1952.

Peste drum erau Cooperativa şi măcelăria – acolo m-a muşcat câinele. Prima dată când m-a muşcat un câine. Era un dulău fioros, legat afară. În celălalt capăt de stradă era tutungeria Finlays. Cutia poştală era tot acolo, dar pe Ashen Drive fusese un crater uriaş, unde căzuse o bombă, care acum era acoperit. Domnul Steadman locuia lângă noi. Avea televizor şi dădea la o parte perdelele, ca să ne lase pe noi, copiii, să ne uităm. Dar cea mai urâtă amintire care mi-a revenit, cea mai dureroasă, când stăteam în picioare în mica grădină din spate, a fost ziua roşiilor stricate. Am trecut prin multe întâmplări grele, dar asta rămâne una dintre cele mai urâte zile din viaţa mea. La aprozar se stivuiau de obicei lăzile cu fructe storcite în grădina din spate, iar eu împreună cu un amic am găsit roşiile ăstea, trecute de mult. Zob le-am făcut pe toate. Am pornit o bătaie cu roşii stricate şi am împroşcat totul, erau roşii peste tot, inclusiv pe mine, pe amicul meu, pe ferestre şi pereţi. Eram afară, trăgeam unul în altul. „Ia d-aici, porcule!“ Poc, o roşie în faţă. Iar când m-am dus acasă, mama m-a speriat de m-au găsit dracii.

„L-am chemat pe nenea.“

„Care nene?“

„Nenea. O să te ia de-aici, fiindcă ai luat-o razna.“

M-am prăbuşit.

„Vine într-un sfert de oră. Vine din clipă-n clipă, să te ia de acasă şi să te ducă la azil.“

Am făcut pe mine de frică. Aveam şase sau şapte ani.

„Of, mami!“

Sunt în genunchi, o rog, o implor.

„Mi-a ajuns, nu ştiu ce să mă mai fac cu tine. Nu te mai vreau.“

„Nu, mami, te rog…“

„Şi-o să te spun şi lui taică-tu.“

„Of, mami.“

A fost o zi crudă. Mama era neînduplecată. A ţinut-o aşa vreo oră. Am plâns până am adormit şi în cele din urmă mi-am dat seama că nu exista nici un nene şi mă păcălise. Şi a trebuit să pricep de ce. Cum, pentru nişte roşii stricate? Bănuiesc că aveam nevoie de o lecţie: „Nu poţi face una ca asta aici“. Doris nu era niciodată severă. A fost ceva de genul: „Uite, aşa stau lucrurile, asta o să ţi se întâmple, aşa că va trebui să te porţi aşa şi aşa“. Dar atunci a fost singura dată când m-a făcut să-mi fie frică de Dumnezeu.

Nu că am fi cunoscut noi frica de Dumnezeu, în familie. Nu există nimeni în familia mea care să fi avut vreodată în clin sau în mânecă cu o formă organizată de religie. Nimeni. Am avut un bunic socialist până-n măduva oaselor, ca şi bunica. Iar biserica, religia organizată, era ceva de evitat. Nimeni n-avea treabă cu ce-a zis Cristos, nimeni nu zicea că Dumnezeu nu există sau chestii de genul ăsta, dar se ţineau departe de formele organizate. Preoţii erau priviţi cu multă suspiciune. Vedeai un individ în sutană neagră, traversai strada. Atenţie la catolici, sunt şi mai periculoşi. N-aveau vreme ai mei de aşa ceva. Slavă Domnului, fiindcă altfel duminicile ar fi fost şi mai plictisitoare decât erau. Nu ne duceam niciodată la biserică, nici măcar n-aveam habar unde e.

M-am dus în Dartford cu soţia mea, Patti, care nu mai fusese niciodată acolo, şi cu fiica mea Angela, care ne-a fost ghid, ea fiind de-a locului şi crescută, ca şi mine, de Doris. Şi cum stăteam acolo pe Chastilian Road, în faţa magazinului învecinat, o frizerie pentru ambele sexe pe nume Hi-Lites, care avea doar o încăpere pentru vreo trei clienţi, a apărut o gaşcă de vreo cincisprezece tinere, ucenice în frizerie, de-o vârstă şi-un stil care-mi sunt familiare. Ar fi fost drăguţ să fi existat şi pe vremuri, când locuiam aici. Frizerie unisex. Mă întreb ce-ar fi zis aprozaristul de una ca asta.

În următoarele câteva minute, dialogul a continuat cu aceste replici tipice.

Fană: Îmi puteţi da un autograf, vă rog? Pentru Anne şi toate fetele de la Hi-Lites. Haideţi în coafor, haideţi să vă tundem. Mergeţi în Denver Road, unde a locuit Mick?

KR: E următoarea, pe-acolo, nu?

Fană: Şi vreau un autograf şi pentru soţul meu.

KR: Eşti măritată? Uf, nasol.

Fană: De ce întrebaţi? Haideţi în salon… Trebuie să iau o foaie. Vai, soţului meu n-o să-i vină să creadă.

KR: Uitasem cum e să fii încolţit de fetele din Dartford.

Fană mai în vârstă: Astea-s mult prea tinere ca să aprecieze. Noi ne amintim de dumneavoastră.

KR: Ei, încă mai am trecere. Indiferent ce ascultaţi acum, ăia n-ar fi ajuns acolo fără mine. O să visez locul ăsta diseară.

Fană: V-aţi imaginat vreodată, în cămăruţa aia?

KR: Mi-am imaginat totul. Doar că nu credeam c-o să se şi întâmple.

Fetele alea aveau un aer tipic pentru Dartford. N-au prea multe griji, stau tot timpul împreună. Sunt aproape ca nişte ţărăncuţe dintr-un sat – în sensul că aparţin unui loc mic. Şi-ţi dau impresia că sunt apropiate şi prietenoase. Pe vremea când locuiam în Chastilian Road, am avut câteva iubite, chiar dacă pe atunci era ceva absolut platonic. N-o să uit niciodată că una m-a sărutat. Aveam amândoi vreo şase, şapte ani. „Dar să ţii asta la cutie“, mi-a zis. Încă n-am scris cântecul ăsta. Tipele sunt mereu mai isteţe decât noi. Să ţii la cutie! Asta a fost prima mea iubită, însă am fost amic cu multe fete în copilărie. Eu şi verişoara Kay am fost prieteni ceva ani. Patti, Angela şi cu mine am mers cu maşina dincolo de Heather Drive, înspre câmp. Heather Drive era o zonă foarte bună. Acolo locuia Deborah. Pe la unsprezece, doisprezece ani, eram de-a dreptul obsedat de ea. Stăteam acolo şi mă uitam la fereastra camerei ei, ca un hoţ în noapte.

Câmpul era la doar cinci minute de mers cu bicicleta. Dartfordul nu e prea mare şi poţi să ieşi din el, din oraş şi din gândurile tale, în câteva minute, ajungând în acea pădurice din Kentish, cu arbori şi tufişuri, ca un crâng medieval unde poţi să-ţi testezi talentele de biciclist. Pantele curajului. Mergeai cu bicicleta pe dealurile alea, printre cratere adânci, pe sub copaci cu ramurile joase, vâjâiai şi cădeai. Ce nume minunat, pantele curajului. Am avut parte de multe de-atunci, dar niciodată atât de mari ca alea. Puteai să stai acolo tot weekendul.

Pe atunci, în Dartford, dar poate că şi-acum, coteai o dată spre vest şi vedeai tot oraşul. Dar dacă o luai la est sau spre sud, erai ca la ţară. Deveneai conştient că te afli la limită. Pe vremea aia, Dartford era o suburbie, aflată chiar la periferie. Avea ceva specific; încă are. Nu părea că face parte din Londra. Nu te simţeai londonez. Nu-mi amintesc să fi simţit vreun soi de patriotism local când creşteam în Dartford. Era un loc de unde trebuia să pleci. În ziua aceea, când m-am întors acolo, n-am simţit nici un fel de nostalgie, cu o singură excepţie – mirosul câmpului. Asta mi-a reînviat cele mai multe amintiri. Iubesc aerul din Sussex, unde am trăit, îl iubesc nespus, dar pe Dartford Heath există un anumit amestec de lucruri, un miros unic de grozamă şi iarbă-neagră pe care nu-l pot simţi nicăieri altundeva. Pantele curajului au dispărut, fie au fost acoperite de vegetaţie, fie nu mai erau aşa mari cum mi le aminteam, dar plimbarea aceea printre ferigi m-a purtat înapoi, în anii de demult.

Pentru mine, în copilărie, Londra nu însemna decât balegă de cal şi fum de cărbune. Timp de cinci, şase ani după război, în Londra se foloseau vehiculele trase de cai chiar mai mult decât după Primul Război Mondial. Era un amestec înţepător, de care chiar mi-e dor. Era un fel de pat în care stăteai întins, la nivel senzorial. O să încerc să-l vând cetăţenilor mai în vârstă. Mai ţineţi minte? Duhoarea Londrei.

Pentru mine, Londra nu s-a schimbat aşa de mult, cu excepţia mirosului şi a faptului că acum chiar poţi vedea cum arată unele clădiri, cum ar fi Muzeul de Istorie Naturală, curăţat de toată murdăria şi cu ţiglele albastre. Pe atunci, nimic nu arăta aşa. Cealaltă chestie e că strada îţi aparţinea. Îmi amintesc că am văzut nişte imagini cu Chichester High Street, în anii 1900, şi pe toată strada nu erau decât nişte copii care se jucau cu mingea şi o căruţă trasă de-un cal, apropiindu-se pe drum. Te dădeai la o parte, să treacă vehiculul ocazional.

Când eram mic, aproape toată iarna era ceaţă deasă şi aveai trei, patru kilometri de mers până acasă, condus de câini. Deodată se ivea bătrânul terier cu o pată pe ochi, şi puteai să te ghidezi după el spre casă. Uneori ceaţa era atât de groasă, încât nu vedeai la doi paşi în faţă. Atunci te prelua vreun terier şi te preda unui labrador. Strada era plină de animale, acum nu mai e aşa. M-aş fi rătăcit şi-aş fi murit fără ajutorul prietenilor mei canini.

Când aveam nouă ani, ne-au dat o locuinţă socială de la primărie, în Temple Hill, pe un maidan. Eu eram mult mai fericit în Chastilian Road. Dar Doris considera că am avut mare noroc. „Avem o casă“ şi toate prostiile alea. OK, aşa că mută-ţi fundul până în celălalt capăt al oraşului. Vreme de câţiva ani după război a fost, fireşte, o criză majoră a locuinţelor. În Dartford, mulţi oameni locuiau în acele case din prefabricate din Princes Road. Charlie Watts încă mai locuia într-o casă prefabricată când l-am întâlnit prima oară, în 1962 – o bună parte a populaţiei prinsese rădăcini în aceste clădiri din plăci de azbest, cu acoperişuri de tablă, şi le îngrijeau cu drag. Guvernul britanic nu prea avea ce să facă după război, decât să încerce să cureţe mizeria, din care făceai şi tu parte. Sigur că în timpul ăsta se ridicau singuri în slăvi. Botezau străzile din acest nou cartier după ei, elita Partidului Laburist, trecută şi actuală – un pic cam în pripă cea de-a doua categorie, ţinând cont că au deţinut puterea doar şase ani înainte să o piardă. Se credeau nişte eroi ai luptei clasei muncitoare – iar unul dintre militanţii fideli ai partidului a fost chiar bunicul meu Ernie Richards, care, împreună cu bunica Eliza, se poate spune că a înfiinţat filiala Partidului Laburist din Walthamstow.

Cartierul de locuinţe a fost inaugurat în 1947 de Clement Attlee, prim-ministrul de după război, prieten cu Ernie, unul dintre cei care au dat numele unei străzi. Discursul lui s-a păstrat în eter. „Vrem ca oamenii să aibă locuinţe pe care să le iubească; locuinţe în care să fie fericiţi şi unde să formeze o comunitate şi să aibă o viaţă socială şi civică… Aici, în Dartford, daţi un exemplu despre cum trebuie făcut acest lucru“.

„Nu, nu era drăguţ“, zicea Doris. „Era dur.“ Iar acum e şi mai dur. Sunt părţi din Temple Hill pe unde nu poţi să treci, un iad al găştilor de tineri. Când ne-am mutat noi, era încă în construcţie. O baracă a constructorilor la colţ, nici un copac, numai armate de şobolani. Arăta ca un peisaj lunar. Şi chiar dacă se afla la doar zece minute de Dartfordul familiar mie, vechiul Dartford m-a făcut să mă simt pentru o vreme, la vârsta aceea, de parcă fusesem transplantat într-un fel de teritoriu străin. Timp de cel puţin vreun an, până să mă împrietenesc cu vreun vecin, m-am simţit ca venit de pe altă planetă. Dar mama şi tata adorau casa aceea de la primărie. Trebuia să-mi ţin gura. Era nouă şi bine construită, atâta cât poate fi o casă din prefabricate, dar nu era a noastră! Eu consideram că merit mai mult. Şi mă întrista. Mi se părea că suntem o familie nobilă în exil. Eram un snob! Şi uneori îmi dispreţuiam părinţii din cauză că-şi acceptau soarta. Asta se întâmpla atunci. Habar n-aveam prin ce au trecut.

Eu şi Mick ne ştiam doar fiindcă s-a întâmplat să locuim foarte aproape unul de celălalt, la doar câteva case distanţă, şi-un pic şi de la şcoală. Dar odată ce ne-am mutat, şi nu mai stăteam aproape de şcoală, ci în celălalt capăt al oraşului, am devenit „din clasa de jos“. Nu te mai vezi cu nimeni, nu mai eşti de-al lor. Mick se mutase din Denver Road în Wilmington, o suburbie foarte frumoasă a Dartfordului, pe când eu sunt tocmai în partea cealaltă, în partea proastă a oraşului. Dincolo de şine, cum se zice despre zonele proaste, iar acolo calea ferată chiar trece prin centrul oraşului.

Temple Hill, Dealul Templului – numele era un pic prea pompos. N-am văzut nici un templu cât am stat pe-acolo, dar dealul era singura atracţie reală pentru un puşti. Era un deal foarte abrupt. Şi e uluitor câte poţi face cu un deal, ca puşti, dacă eşti dispus să-ţi pui în joc viaţa şi membrele. Îmi amintesc că-mi foloseam almanahul Buffalo Bill Wild West Annual şi mi-l puneam pe o patină cu rotile, larg deschis, apoi mă aşezam şi-mi dădeam drumul în josul dealului. Dacă-ţi ieşea ceva în cale, ghinion – că n-aveai frâne. Iar în capăt era o şosea pe care trebuia să o traversezi, ceea ce însemna să te cam joci de-a raţele şi vânătorii cu maşinile, nu c-ar fi fost multe maşini pe atunci. Nu-ţi vine să crezi ce curse făceam, de ţi se zburlea părul, nu alta. Stăteam la vreo cinci centimetri de pământ sau mai puţin, şi Domnul s-o aibă în pază pe doamna care trece pe-acolo cu căruciorul! Ţipam „Atenţie! Pârtie!“. Nu m-a oprit nimeni din asta, să mă certe. Pe vremea aia scăpai chiar dacă făceai fel şi fel de chestii.

Am o cicatrice adâncă din perioada aceea. Dale de piatră, mari şi grele, erau aşezate lângă drum, libere, încă neprinse în beton. Şi cum mă credeam, fireşte, un fel de Superman, n-am vrut decât să dau una deoparte, cu un prieten, fiindcă ne strica meciul de fotbal. Amintirea este ficţiune, iar o ficţiune alternativă a acelui eveniment vine de la prietena şi tovarăşa mea de joacă Sandra Hull, consultată după atâţia ani. Ea îşi aminteşte că m-am oferit, galant, să mut dala de piatră pentru ea, fiindcă era o groapă prea mare între două dale, şi ea nu putea sări. Îşi mai aminteşte şi mult sânge, când dala a căzut şi mi-a zdrobit degetul, iar eu am fugit la chiuveta din casă, unde îmi tot sângera, fără oprire. Apoi au urmat copcile. Asta, peste ani – să nu exagerăm însă –, mi-ar fi putut afecta cântatul la chitară, fiindcă degetul ăla e destul de turtit şi se simte când ciupesc. Posibil să aibă legătură cu sunetul. Am această strângere specială. În plus, când ciupesc corzile, arată ca un fel de gheară, fiindcă atunci mi s-a desprins o bucată din carnea lui. Deci e plat, dar mai ascuţit, ceea ce uneori mă ajută. Iar unghia n-a mai crescut niciodată cum trebuie, e un pic înclinată.

Era cale lungă până la şcoală şi înapoi, iar ca să evit panta abruptă de pe Temple Hill dădeam roată prin spate, practic ocoleam tot dealul. I se zicea Aleea Tăciunelui şi era plană, şi s-o iei pe acolo însemna să mergi prin spatele fabricilor, pe lângă Burroughs Wellcome şi fabrica de hârtie Bowater, pe lângă un pârâu care duhnea îngrozitor, în care mizeria clocotea în bulboane verzi şi galbene. Toate chimicalele lumii se deversau în pârâul ăsta, care scotea aburi ca izvoarele sulfuroase. Îmi ţineam respiraţia şi mergeam mai repede. Chiar arăta ca ieşit din iad. În faţa clădirii era o grădină cu un iaz frumos pe care pluteau lebede, loc în care învăţai că „în faţă-i vopsit gardul, şi-n spate leopardul“.

În ultimul nostru turneu aveam un carnet în care notam cântece şi idei, când mă gândeam să scriu aceste memorii. E acolo o însemnare care sună aşa: „Un instantaneu cu Bert & Doris, sărind capra în anii ’30, pe care l-am găsit în geanta de umăr. Ochii în lacrimi“. Fotografia îi înfăţişează făcând un soi de gimnastică – Bert sărind peste spinarea lui Doris, ambii făcând roata şi pozând, mai ales Bert, etalându-şi muşchii cu mândrie. Bert şi Doris par să se simtă minunat împreună, în acele fotografii de început, mergeau cu cortul, mergeau la mare, aveau mulţi prieteni. El era un atlet veritabil. Cercetaş Vultur, adică gradul cel mai înalt pe care-l pot obţine cercetaşii. Era boxer, boxer irlandez. Tatăl meu era o fire sportivă. Cred că de-acolo mi se trage cu „Hai, fii serios, cum adică nu te simţi bine?“. Corpul îl iei ca atare. Nu contează ce-i faci, se presupune că trebuie să funcţioneze. Uită de faptul că trebuie să ai grijă de el. Noi avem acea constituţie căreia nu i se permite vreo slăbiciune. Cred şi acum în asta. „Ah, e doar un glonţ, doar o rană în carne.“

Eu şi Doris eram apropiaţi, iar Bert era exclus într-un fel, pur şi simplu fiindcă nu se afla cu noi mare parte din timp. Bert era un om al naibii de muncitor, un salahor, pentru vreo douăzeci de lire pe săptămână mergea până în Hammersmith⁴, unde lucra ca maistru la General Electric. Se pricepea bine la supape – le încărca şi le transporta. Lui Bert poţi să-i spui oricum, numai ambiţios nu. Cred că, din cauză c-a crescut în timpul Marii Crize, singura lui ambiţie era să aibă o slujbă şi să ţină de ea. Se trezea la 5, se întorcea la 19.30, mergea la culcare la 22.30, ceea ce înseamnă că într-o zi petrecea cam trei ore cu mine. Încerca să se revanşeze la sfârşit de săptămână. Mergeam cu el la clubul lui de tenis, sau mă ducea pe deal şi jucam un pic de fotbal, sau lucram în grădiniţa noastră. „Fă asta, fă ailaltă.“ „Bine, tată.“ „Du cu roaba, sapă acolo, pliveşte acolo.“ Îmi plăcea să mă uit cum cresc plantele şi ştiam că tata se pricepea la treburile astea. „Acum trebuie să punem cartofii ăştia.“ Doar lucruri elementare. „S-a făcut bine fasolea anul ăsta.“ Era un om destul de rece. N-aveam timp de apropieri, dar eram foarte fericit. Mi se părea un tip grozav; aşa era tatăl meu.

Când eşti singur la părinţi, eşti nevoit să îţi inventezi o lume a ta. În primul rând, locuieşti în casă cu doi adulţi, aşa că îţi petreci o perioadă bună din copilărie ascultând aproape numai discuţii de oameni mari. Şi tot auzind vorbindu-se despre probleme legate de asigurare şi chirie, nu aveam spre cine să mă îndrept. Aşa spune orice copil singur la părinţi. Nu ai nici o soră, nici un frate de care să te agăţi. Poţi să ieşi pe-afară şi să-ţi faci prieteni, dar vremea de joacă se încheie la apusul soarelui. Şi mai e şi alt aspect, când nu ai fraţi sau surori şi nici verişori prin zonă – aveam multe rude mai îndepărtate, dar nimeni prin preajmă – întrebarea e cum să-ţi faci prieteni şi cu cine să te împrieteneşti. Asta devine o parte foarte importantă, vitală a existenţei, la acea vârstă.

Sărbătorile erau, din acest punct de vedere, absolut speciale. Mergeam la Beesands, în Devon, unde aveam o rulotă. Era chiar lângă un sat pe nume Hallsands, care se prăbuşise în mare, un sat distrus, ceea ce era foarte interesant pentru un puşti. Era chiar ca în Five Go Mad in Dorset⁵. Toate casele astea părăginite, dintre care jumătate se pot vedea de sub apă. Ruinele astea bizare şi romantice, chiar lângă tine. Beesands era un vechi sat pescăresc, aflat chiar pe plajă, unde erau acostate bărcile pescarilor. Pentru mine, în copilărie, era o comunitate minunată, fiindcă în două, trei zile te împrieteneai cu toţi. În patru zile graseiez profund, în stilul celor din Devon, şi mă delectez cu sentimentul că sunt de-al locului. Întâlnesc turişti: „În ce direcţie e Kingbridge?“ „Ooo, dar încotro vă îndreptaţi?“. Cu întorsături de frază foarte elisabetane, aşa se vorbea încă acolo, o engleză foarte veche.

Sau mergeam cu cortul, în drumeţii, cum obişnuiau să facă dintotdeauna Bert şi Doris. Cum să aprinzi primusul; cum să pui plasa de ţânţari sus şi salteaua pe jos. Eram doar cu mama şi cu tata, iar când ajungeam acolo mă uitam să văd dacă o să am cu cine să-mi petrec vremea. Mă cam îngrijoram dacă eram singurul… şi deveneam un pic gelos uneori dacă vedeam o familie cu patru fraţi şi două surori. Dar lucrul ăsta te şi maturizează. Fiindcă eşti expus lumii adulte, dacă nu-ţi creezi o lume a ta. Atunci intră în joc imaginaţia şi apar şi lucrurile pe care le poţi face singur. Cum ar fi masturbarea. Când îmi făceam prieteni era fantastic. Uneori întâlneam un grup foarte mare de fraţi sau surori în vreun cort şi de fiecare dată rămâneam cu inima frântă când totul se termina, gata.

Pentru ai mei importante erau sâmbăta şi duminica la clubul de tenis Bexley. Era o anexă a clubului Bexley Cricket. Mereu aveai senzaţia asta la clubul de tenis, de văr mai sărac, fiindcă clubul Bexley Cricket era într-un pavilion elegant, frumos, din secolul al nouăsprezecelea. La clubul de crichet nu erai niciodată invitat. Cu excepţia zilelor când nu ploua cu găleata, în fiecare weekend adică, mergeam ţintă la clubul de tenis. Despre Bexley ştiu mai multe decât despre Dartford. La fiecare sfârşit de săptămână luam trenul după prânz, împreună cu verişoara Kay, şi mă întâlneam cu părinţii acolo. Era limpede că ceilalţi oameni care veneau erau în majoritate din alte pături sociale, mai sus-puse. Aveau maşini. Noi mergeam cu bicicletele. Treaba mea era să culeg mingile care treceau dincolo de calea ferată şi era cât pe ce să plătesc pentru asta odată, când era cât pe ce să mă electrocutez.

Aveam animale care să-mi ţină companie. Am avut o pisică şi un şoarece. E greu de crezut – dar s-ar putea să explice un pic ceea ce sunt. O şoricică mică şi albă, Gladys. O luam cu mine la şcoală şi vorbeam cu ea la ora de franceză, când mă plictiseam. O hrăneam cu prânzul şi cu gustarea mea şi mă întorceam acasă cu buzunarul plin de rahat de şoarece. Rahatul de şoarece nu se pune. Sunt nişte biluţe tari, fără miros, nu-i ca vreo balegă sau ceva de genul ăsta. Îţi goleşti buzunarele, cad biluţele astea. Gladys era devotată şi de încredere. Foarte rar îşi scotea capul din buzunar şi rămânea expusă pericolelor mortale. Dar Doris mi-a omorât şi pisica şi pe Gladys. Mi-a ucis toate animalele de companie când eram mic. Nu-i plăceau animalele; m-a ameninţat c-o să le omoare şi s-a ţinut de cuvânt. I-am lăsat un bilet pe uşa dormitorului, cu desenul unei pisici şi cu cuvântul: „Criminală“. N-am iertat-o niciodată. Doris a reacţionat ca de obicei: „Hai, taci! Nu fi aşa pămpălău. Se pişa peste tot“.

Când eram mic, Doris a avut, imediat după ce s-au inventat maşinile de spălat, o slujbă de demonstrator – specialist în marca Hotpoint – la Cooperativa din High Street, Dartford. Era foarte pricepută; o adevărată artistă când îţi arăta cum funcţionează. Doris îşi dorise să se facă actriţă, să urce pe scenă, să danseze. Deci e ceva ce mi se trage din familie. Eu o însoţeam şi stăteam în picioare prin mulţimea de oameni adunaţi în jurul ei, o priveam demonstrând cât de minunată e noua maşină Hotpoint. Ea însă nu avea o astfel de maşină; a durat secole până să-şi poată permite una. Însă putea face un adevărat spectacol din cum să încarci o maşină Hotpoint. Pe atunci nu exista nici măcar apă curentă la robinet. Trebuia să le umpli şi să le goleşti cu o găleată. Erau o noutate, iar lumea zicea: „Mi-ar plăcea mult să-mi spel rufele la maşină, dar, Doamne, îmi prind urechile“. Iar treaba mamei mele era să spună: „Ba nu. Ia uite ce uşor e“. Iar mai târziu, când trăiam, lefteri şi prăpădiţi în cloaca aia din Edith Grove, înainte să se lanseze Rolling Stones, noi aveam mereu hainele curate fiindcă Doris făcea demonstraţii pe ele, ni le călca şi ni le trimitea acasă cu admiratorul ei, Bill, şoferul de taxi. Le dădeam dimineaţă, le primeam înapoi seara. Doris avea nevoie de marfă murdară. Iar noi eram cea mai bună sursă!

Peste ani, Charlie Watts avea să-şi petreacă zile în şir în Savile Row cu croitorii lui, pipăind stofele de calitate şi alegând nasturi. Eu nu puteam să merg acolo. Era ceva legat de mama, cred. Ea mergea mereu în magazine de textile să caute perdele. Iar eu n-aveam voie să protestez. Eram abandonat pe vreun scaun sau pe vreo bancă, pe vreun prag sau aşa ceva şi mă uitam la mama. Ea alegea ceva, apoi i-l împachetau, iar apoi, vai, nu! Se întorcea brusc şi vedea altceva, scoţându-l pe om din sărite. La magazinele en-gros, banii circulau prin acele tuburi, într-un bidonaş. Eu stăteam acolo privind cu orele, în timp ce mama hotăra ce îşi permite să cumpere. Dar ce poţi să spui despre prima femeie din viaţa ta? Era mama. Mă îngrijea. Mă hrănea. Îmi netezea mereu părul şi-mi îndrepta hainele în public. Era penibil. Dar aşa era mama. Abia mai târziu mi-am dat seama că mi-era şi prietenă. Mă făcea să râd. Punea muzică mereu. Mi-e tare dor de ea.

1. În original: „Sutton for mutton, Kirkby for beef, South Darne for gingerbread, Dartford for a thief“.

2. grave – cimitir, send – a trimite (engl.).

3. Joc de cuvinte bazat pe asemănarea în pronunţie a substantivelor tramp şi lamp.

4. District în vestul Londrei.

5. Primul film dintr-o serie de trei comedii pentru televiziune.