© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978‑973‑46‑3526‑9

ISBN PDF: 978‑973‑46‑3527‑6

ISBN print: 978‑973‑46‑3334‑0

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © Lucie Mannova, Tomáš Sobel – www.lusym.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

În memoria lui Alan Gordon, „şeful echipei“, şi pentru Stuart Russell şi Paul Reekie, adevăraţii lideri ai opoziţiei din Anglia şi Scoţia

„Nu se poate spune că există societate.“

(Margaret Thatcher)

„Acea conştiinţă calvinistă a depravării înnăscute şi păcatului originar, de care nici o minte care cugetă profund nu se poate elibera cu totul.“

(Herman Melville)

Ispitit

Prolog: însemnări din jurnalul
de la dezintoxicare

Din jurnalul intim: despre Orgreave

Nici măcar lemnul rigid al banchetei vechi şi incomode nu izbuteşte să-mi atenueze senzaţia de izbăvire. Îmi aduce aminte de căminul universităţii din Aberdeen; când zăceam întins în beznă, încălzindu-mă în exuberanţa că îmi lipseşte teama care creştea în pieptul meu, aidoma flegmei vâscoase dintr-al lui. Căci orice zgomot aş auzi de afară, maşinile scrâşnind pe străzile înguste ale cartierului sărac, măturând uneori cu farurile camera asta veche şi mucegăită, beţivii care protestează sau cântă serenade ori ţipetele sfâşietoare ale pisicilor torturate de plăcere, ştiu că n-o să aud acel zgomot.

Nici o tuse.

Nici un ţipăt.

Nici un bubuit ritmat: buum buum buum…

Nici o şoaptă din aia stridentă şi tensionată, din al cărui nivel de panică îţi dai seama cât de mult o să poţi dormi în acea noapte.

Doar întunericul somnolent, oarecum tăcut şi bancheta asta.

Nu. Futui. Tuse.

Fiindcă întotdeauna începe cu un tuset. Un singur tuset. Apoi, pe când îl aştepţi să se potolească, pulsul tău crescând îţi sugerează că, inconştient, aşteptai acel tuset. Apoi al doilea moment – cel mai îngrozitor –, când furia ta părăseşte sursa tusei şi se îndreaptă asupra celor care-l vor ajuta.

Lăsaţi-l dracu în pace, bulangiilor.

Însă, bineînţeles, tu auzi agitaţia din spatele pereţilor foarte subţiri; un oftat obosit, ţăcănitul strident al întrerupătorului electric, paşii timizi. Apoi vocile, rugătoare şi gângurite, iar pe urmă începe procedura sinistră: toaleta bronşică.

Buum… buum… buum…

…buum… buum… buum…

Ritmul înfiorător al mâinilor mari ale tatălui meu, care izbesc în spatele lui slab şi ghebos, insistent, chiar brutal. Un sunet foarte diferit de bătăile uşoare şi timorate ale mamei mele. Încurajările lor şoptite şi exasperate.

Mi-aş dori să-l lase la spital. Să-l ţină acolo, departe, ce mama dracu’. Nu mă mai duc în casa aia până când nu dispare de acolo pentru totdeauna. E minunat că în refugiul ăsta poţi să uiţi de toate, poţi să-ţi laşi mintea şi corpul să se dizolve în somn.

— Haide, fiule! Trezeşte-te! Mişcă!

Mă trezesc înţepenit şi plin de junghiuri la auzul vocii scrâşnite a tatălui meu. El stă aplecat asupra mea, cu sprâncenele lui stufoase încruntate, dezbrăcat până la brâu, cu pieptul acoperit de blană cenuşiu-gălbuie, fluturând o periuţă albă de dinţi. Am nevoie de trei secunde, pe care le măsor clipind, pentru a-mi aduce aminte că sunt pe canapeaua bunicii mele din Cardonald. Am adormit doar cu câteva ore în urmă, iar acum încă ar fi fost beznă, dacă el n-ar fi aprins mica veioză, care emană o lumină albastră şi firavă în cameră. Dar are dreptate, trebuie să plecăm ca să prindem autobuzul din St. Enoch Square.

ÎN PIZDA MĂ-SII, IARĂŞI!

Io ştiu că, dacă mă urnesc, o să mă simt bine, chiar dacăs cam vraişte, şo rog pe Buni să-mi împrumute fieru de călcat; ca să-mi calc puţin tricoul bleumarin Fred Perry, înainte să mi-l trag pe corpul meu alb, slab şi cu pielea de găină. Da tata nici nu vrea s-audă.

— Las-o baltă, zice el, fluturându-şi periuţa de dinţi în drum spre baia din cealaltă partia holului şi aprinzând lumina din tavan. Nu-i o prezentare de modă! Hai!

Da io n-am nevoie de nici o încurajare; adrenalina mi se scurge prin vene şi mă pune pe jar. În nici un caz nosă pierd aşa ceva. Buni Renton se trezeşte şi ea, ca să ne conducă. Scundă, cu părul alb, în cămaşa ei de noapte matlasată, dar voinică şi ageră, se uită la mine pe deasupra ochelarilor, cu traista în mână. Cască gura la mine preţ dio clipă, gesticulează, pe urmă se cară ca să siagite în juru lu tata pe hol. Po să-i aud vocea melodioasă şi blândă.

— La ce oră pleacă autobuzu… încotro merge… când o s-ajungeţi acolo…?

— Du-te… la loc… în patu… tău… mamă, bolboroseşte tata cu gura plină de pastă de dinţi şi scuipând, pe când io profit de ocazie şi-mi trag repede pe mine ţoalele; tricou, blugi, şosete, adidaşi şi geacă. Mă uit la fotografiile înrămate cu bunicu Renton, de pe poliţa de deasupra şemineului. Buni a scos cele patru medalii pe care lia primit în timpu războiului, inclusiv o VC, pe care creca primit-o pentru Normandia. Lui nu i-ar fi plăcut să le vadă acolo, ca la expoziţie. Le ţinea într-o veche cutie pentru trabucuri şi tot timpu trebuia să-l linguşim ca să ni liarate. Frumos dimpartea lui, nia zis încă de la-nceput, mie şi lu fratimiu, Billy, că totu io porcărie. Că unii bărbaţi curajoşi n-au luat nici o medalie pentru faptele lor eroice, pe când alţi labagii puteau primi decoraţii pentru nimic. Mi-amintesc că odată, când eram în vacanţă, în pensiunea din Blackpool, iol băteam la cap:

— Da tu ai fost curajos, nu, bunicule, când te-ai dus la atac pe plaja aia sigur ai fost curajos.

— Eram speriat, băiete, mi-a zis el, cu o expresie sumbră pe chip. Dar cel mai mult eram furios, furios că mă aflam acolo. Foarte furios. Voiam să mă descarc pe cineva şi pe urmă să mă duc acasă.

— Da trebuia să-l oprească cineva pe omul ăla, tată, spusese taicămiu co voce imploratoare, şi tu ziceai la fel!

— Ştiu. Eram furios că nu l-a oprit nimeni de la început.

Cele două poze cu bunicu sunt destul de diferite. Într-una iun gagiu tânăr şi îngâmfat, îmbrăcat co uniformă care-i dă un aer solemn, pe punctul să siavânte ţanţoş într-o călătorie plină de peripeţii, împreună cu camarazii lui. În cealaltă, care e mai recentă, el ariun zâmbet sincer, diferit de rânjetu din prima fotografie. Nu-i un zâmbet prefăcut, dar pare ferm şi chinuit.

Bunica revine şi mă prinde lângă poze. Poate că vede ceva la mine, în profilu meu; o frântură de trecut, pencă vine sfioasă lângă mine, mă cuprinde cun braţ şi şopteşte:

— Dă-le de furcă nenorociţilor ălora, băiete. Buni miroase frumos, dar cumva a vechi, de parcar avea un săpun pe care nimeni nu-l mai foloseşte. Pe când tata îşi faciapariţia, iar noi ne pregătim de plecare, ea adaugă: Da ai grijă de tine şi de băiatu mieu – adică de el.

E ciudat că încă se mai referă aşa laiel, că-i boşorog, trecude cinzeci diani!

— Hai, amice, a sosit taxiu, zice el, poate puţin ruşinat că ea siagită atâta, uitându-se prin draperie la strada din faţă, iar dupaia se răsuceşte şi o pupă pe bunica pe frunte.

Piormă ea mă ia de mână.

— Eşti cel mai bun dintreiei, băiete, cel mai bun dintre toţi, şopteşte ea co voce fermă, dar agitată.

Mi-a ziso ori de câte ori m-am văzut cu ea încă de când eram bebeluş. M-a făcut să mă simt minunat până când am descoperit că le spunea acelaşi lucru tuturor nepoţilor ei şi copiilor din vecini! Sunt sigur că era sinceră, da totuşi.

Cel mai bun dintre toţi.

Îmi dă drumul la mână şi-i pasează traista lu tata.

— Să nu pierzi termosu din geantă, David Renton, insistă ea.

— Da, mamă, promit să nu-l scap din ochi, zice el piun ton umil, de parcar fi iarăşi un adolescent mofluz.

El vrea să plece, dar ea îl reţine.

— Ai uitat ceva, spune Buni şi se duce pânla măsuţa lipită de perete, de unde ia trei păhărele, pe care le umple cu whisky.

Tata îşi dă ochii peste cap.

— Mamă…

Ea nici nul aude. Ridică un pahar, obligându-ne să facem la fel, deşi io urăsc whisky-ul şi-i ultimu lucru pe care mi-l doresc de dimineaţă.

— Pentru noi şi ceica noi – al naibii de puţini am mai rămas, că restu au murit! spune Buni pio voce răguşită.

Tata îl dă pe gât dintr-o înghiţitură. Alu Buni a dispărut deja printr-un soi de osmoză, că nici măcar n-am văzut-o să-şi ducă paharu la gură. Io tresă sorb în silă de două ori din el ca să-l termin.

— Ce naiba, băiete, eşti un Renton, mă muştruluieşte ea.

Pe urmă tata încuviinţează din cap spre mine, aşa că plecăm.

— Io femeie îngrozitoare, spune el cu tandreţe în voce, pe când ne suim într-un taxi mare şi negru, iar stomacul mă ustură.

Io flutur o mână către silueta ei micuţă, care stă în pragu uşii, pe strada întunecată, şi-mi doresc ca băbătia uşchită să intre n casă, la căldură.

Glasgow. Aşa am învăţat să scriu în şcoala primară: Granny Likes A Small Glass of Whisky¹.

Încă e beznă, iar Weedgieville² e macabru luni la patru dimineaţa, pe când taxiul scârţâie şi huruie prin oraş. E nasol aici, borâtura de azi-noapte a unui bulangiu jegos încă mai pute.

— Iisuse Hristoase.

Taicămiu îşi fluturo mână în faţa nasului. Tata iun gagiu înalt, cu umerii laţi, pe când io semăn mai mult cu mama: slab ca un băţ şi zvelt. Despre păru lui se poate spune că e chiar blond (deşi încărunţeşte), pe când al meu, oricât aş încerca să-l aranjez, e practic roşcat. Poartă o geacă maro cu cordon, despre care tresă zic că-i chiar mişto, deşi o strică insigna cu Glasgow Rangers FC de pe rever, prinsă lângă cea cu Amalgamated Union of Engineering Workers, şi duhneşte vag a Blue Stratos.

Autobuzul niaşteaptă în piaţeta pustie din spatele lu Argyle Street. Câţiva grevişti sunt agasaţi diun beţiv care cerşeşte mărunţiş şi care tot pleacă împleticindu-se, ca pe urmă să se-ntoarcă şi să-şi reia discursu. Io mă urc în autobuz ca să scap n pula mea de nenorocit. Puţoiu ăsta mă dezgustă; n-are nici un strop de mândrie şi habar n-are de politică. Ochii lui demenţi se dau peste cap, iar buzele aliale lui ca din cauciuc se strâmbă pe faţa vineţie. A fost făcut zdrenţe de sistem, da toce poasă mai facă parazitu e să se milogească de oamenii cariau curaju să i siopună.

— Labagiule, mă aud răstindu-mă la el.

— Nu te repezi să-l judeci, fiule. Accentul lu tata e mai mult din Glasgow, când te muţi din Edinburgh în Queen Street cam asta ţi se-ntâmplă. Nu ştii cia păţit omu.

Io nu spun nimic, da nici nu vreau să aflu cia păţit pocitania. În autobuz stau lângă tata şi vreo doi fârtaţi diai lui din şantieru naval Govan. Asta-i bine fincă mă simt mai aproape deiel can ultima vreme. Pare c-a trecut un veac de când n-am mai făcut nimic împreună, doar noi doi. Deşi el e tăcut şi gânditor, probabil îşi face griji din cauza fratelui meu mai mic, Micu Davie, care e internat din nou în spital.

Io droaie de pileală în autobuz, da nimeni n-are voie să siatingă de ea până ne-ntoarcem, atunci o să sărbătorim că i-am oprit pe spărgătorii ăia împuţiţi de grevă! Da putem băga din greu la maţ. Buni Renton a făcut mormane de sendvişuri cu pâine Sunblest albă şi pufoasă: brânză cu roşii, şuncă cu roşii, de parcam merge la onmormântare!

Să mor io, în autobuz parcar fi mai degrabun meci de fitbal, nu un pelerinaj la un cimitir sau o grevă, io atmosferă de Finala Cupei, cu toate afişele alea la geamuri. Juma din pasageri sunt mineri grevişti, de la minele din Ayrshire, Lanarkshire, Lothian şi Fife, iar cealaltă jumate sindicalişti ca taicămiu şi diverşi alţii, ca mine. Io am fost bucuros când tata mi-a spus că mi-a rezervat şi mie un loc, căci activiştii politici de la facultate ar fi invidioşi ca curu pe mine pencă sunt în autobuzul Sindicatului Naţional al Minerilor!

Autobuzu nici nu iese bine din Glasgow, când începe să se lumineze, răsăritu soarelui într-o zi frumoasă de vară, cu ceru verde-albăstrui. Deşii devreme, mai sunt câteva maşini pe şosea, iar unele claxonează, susţinând greva.

Măcar scot câteva cuvinte de la Andy, prietenu cel mai bun alu tata. Iun tip din Glasgow, vânjos şi de treabă, fost sudor şi membru dio viaţă în Civil Defense. Chipu lui osos are o piele aproape translucidă, gălbuie din cauza nicotinei, foarte întinsă.

— Deci în septembrie te întorci la facultate, nu, Mark?

— Mda, da vreo câţiva dintre noi plecăm cu trenu prin Europa luna viitoare. Am muncit pe brânci ca dulgher ca să strâng niscaiva bănuţi.

— Mda, io viaţă minunată când eşti tânăr. Profită, ăsta-i sfatu meu. Ai vreo iubită la facultate?

Până s-apuc să răspund, tata îşi ciuleşte urechile.

— Mai bine nu, car încurca-o cu micuţa Hazel. O gagicuţă mişto, îi zice el lui Andy, apoi se răsuceşte spre mine şi face: Cu ce spuneai că siocupă, Mark?

— Decorează vitrine. La Binns în West End, la magazinul ăla mare, gen, îi zic io lui Andy.

Un zâmbet larg de crocodil satisfăcut se întinde pe mutra lu tata. Dacă puţoiu ar şti ce relaţiam cu Hazel, nu i-ar mai arde să behăie despre ea tot timpu. Îngrozitoare Da asta-i altă poveste. Taicămiu e încântat să ştie că sunt co gagicuţă, pencă ani întregi şi-a făcut griji caş fi poponar din cauza preferinţelor mele muzicale. În pubertate am fost un rocker agresiv, iar în adolescenţă punkist. Sau atunci când Billy m-a prins făcând o labă

Altă poveste.

Autobuzu merge repede şincăi răcoare când trecem graniţa spre Anglia, da când ajungem lângă Yorkshire şo luăm piun drum mai îngust, începe să fie umpic cam ciudat. Peste tot sunt poliţai. Da în loc să opreasc autobuzu din cinci în cinci metri, aşa cum mă aşteptam, ne fac semn să trecem. Ba chiar ne spun cum s-ajungem mai repede în sat.

— Ce mama dracui asta? ţipă un tip. Undes toate barajelialea şi beţele-n roate?

— Poliţia comunitară, râdiun alt gagiu.

Tata se uită pe geam la un şir de poliţai zâmbitori, dintre care unu ne salută cu un rânjet pânla urechi.

— Nu-mi place asta. Nu-i în regulă.

— Ba da, dacă nu ne-mpiedică să-i trimitem înapoi pe spărgătorii de grevă, fac io.

— Tu să nu te bagi, mă avertizează el cu un mârâit, apoi se încruntă. Cine-i amicu cu care te-ntâlneşti?

— Unu dintre băieţii din Londra cu cariam stat moca în Sheperd’s Bush. Nicksy. De treabă.

— Încun cretin de rocker punkist, pumpariu!

— Nu ştiu ce fel de muzică ascultă acum, îi zic io, umpic iritat.

Uneori e sonat şi cam gherţoi.

— Rocker punkist, râde el împreună cu amicii lui, înco modă de care s-a sictirit. Care-i ultima, chestia aia soul toată noaptea? Când te duci la Bolton Casino şi bei Cola?

— E Wigan Casino!

— Tot aia. Ce noapte marfă! Cutii cu suc!

Andy şi alţi tipi se bagă şi ei în discuţie, iar io le încasez pur şi simplu miştourile pencă n-are rost să te contrazici cu nişte puţoi boşorogi şi buimaci de somn pe tema muzicii. Îmi vine să le zic că Presley şi Lennon sunt răsuflaţi şi să siobişnuiască cu gându n pula mea, da nu, io atmosferă meseriaşă în autobuz şi, cum spuneam, n-are nici un rost să mă contrazic cuiei.

Pânla urmă, cu ajutoru poliţailor, intrăm în sat şi parcăm autobuzul pe strada principală, lângă celelalte. E ciudat, pencăi foarte devreme, iar soarele abia se-ncălzeşte în timp ce sosesc din ce în ce mai mulţi oameni. Taicămiu o taie la un telefon public, iar io posămi dau seama din expresia de pe mutra lui despre ce vorbeşte şi că io veste proastă.

— OK?

— Mda… zice el, apoi clatină din cap. Maică-ta zice că ăla micu a avut o noapte groaznică. A fost nevoie să-i dea oxigen şi tot tacâmu.

— Mmm… bine. Sunt sigur co să fie bine, îi zic io, ştiu ei ce să-i facă.

Pizda mă-sii. Chiar şi aici pulică ăla ne strică tot chefu…

Tata spune ceva de genu că n-ar fi trebuit să plece de lângă Micu Davie, pencă mama nu ştie prea bine cum să-i facă toaleta bronşică, apoi se frământă că infirmierele din spital sunt prea ocupate să siocupe suficient deiel. Clatină din cap, cu mutra îndurerată.

— Nu tresă lase tot fluiduăla să i se strângăn plămâni…

Io nu mai posaud iarăşi tot rahatu ăsta. Suntem în Yorkshire, iar atmosfera încăi nemaipomenită, da e ca şi cum senzaţia de Finala Cupei s-a preschimbat într-un gen diatmosferă de festival cu muzică. Toată lumea-i voioasă, pe când mergem spre câmpu unde s-au adunat greviştii. Chiar şi tata se înveseleşte şi siapucă să discute cun tip din Yorkshire, piormă îşi schimbă insigna AUEW cu cea NUM³ a gagiului, amândoi prinzându-şi insigna celuilalt pe piept, mândri de parcar fi nişte medalii.

Văd cum siadună poliţaii în faţa barajelor pe care liau construit. Sunt ca dracu de mulţi. Îi ginesc pe puţoii cu cămaşă albă de la poliţia metropolitană. Un tip din autobuz zicea că n-au chef să aducă prea mulţi poliţai din Yorkshire în prima linie, ca nu cumva să aibă vreun conflict de loialitate. Pe partea noastră sunt afişe pentru fiecare sindicat şi grup politic despre cariam auzit că ni s-a alăturat. Da începe să-mi cam ţâţâie curu: sunt prea mulţi poliţai. La fiecare grup de grevişti care soseşte printre noi, apariun număr proporţional de poliţai, ba chiar mai mulţi. Andy pune-n cuvinte tensiunea din atmosferă.

— S-au pregătit pentru asta ani întregi, de la faza cu minerii din Hearth.

N-ai cum să nu vezi fabrica pe care vrem s-o pichetăm, e dominată de două hornuri falice uriaşe, care se înalţă printre câteva clădiri industriale în stil victorian. Parcar fi un semn de piază rea, da poliţaii ne-au mânat piun câmp mare din nord. Apoi brusc siaşterne liniştea, iar sloganele se sting. Mă uit la fabrică şi mi se pare că seamănă umpic cu Auschwitz, iar, preţ dio clipă capăt senzaţia scârboasă co să fim mânaţi în ea, că acolos cuptoare cu gaz, fincă nu numai că sunt mai mulţi poliţai decât grevişti, da acum s-au postat pe trei părţi ale câmpului, iar o cale ferată ne blochează accesu în cealaltă parte.

— Cretinii ştiu ce fac, clatină Andy din cap. Niau mânat pe toţi aici. Pun la cale ceva!

Io crecă are dreptate, pencăn faţă sunt vreo cincizeci de poliţai călare şi încă vreo câţiva cu câini. Posăţi dai seama căi groasă, fincă nu-i nici o poliţistă prin jur.

— Să stai pe lângă noi, zice tata, ginind suspicios un grup de tipi îndesaţi cu accent de Yorkshire, care vor să se bage şi ei în seamă.

Brusc, un zgomot asurzitor diaplauze răsună peste mulţime, pe când Arthur Scargill⁴ îşi face apariţia şi e întâmpinat ca o vedetă rock, iar oamenii siapucă să scandeze „Victorie minerilor!“. Păru pieptănat pe spate îi flutură-n vânt, iar piormă îşi pune pe cap o şapcă de baseball american.

— Am auzit cau venit aici o droaie de informatori din MI5, îi spune lu Andy un gagiu din autobuz pe nume Cammy, pe când noi ne-nghesuim în faţă ca să-l vedem pe Scargill.

Nu-mi place chestia asta, fincă prefer să cred că puţoii din serviciile secrete britanice arată ca Sean Connery, înţoliţi în smoching prin Monte Carlo, nu nişte labagii amărâţi care-şi bagă nasu prin satele din Yorkshire, prefăcându-se căs mineri şi ciripind desprioricine. Scargill a luat megafonu şi s-a lansat într-unul din discursurile lui caracteristice şi mobilizatoare care-mi ridică păru de pe ceafă. Vorbeşte despre drepturile muncitorilor, câştigate după ani de chinuri, şi despre faptu că, dacă ni se interzice dreptu la grevă şi dia ne organiza în sindicate, atunci nu suntem mai breji decât nişte sclavi. Vorbele lui sunt ca un drog, le simţim cum curg prin venele trupurilor din juru nostru; ochi umezi, spinări drepte şi inimi curajoase. Pe când îşi încheie discursul, cu pumnu în aer, „Victorie minerilor“ atingiun apogeu frenetic.

Liderii minerilor, inclusiv Scargill, se duc să se certe cu şefii poliţailor, zicându-le că n pula mea nu stăm undiar trebui ca să pichetăm ca lumea, ci suntem închişi în câmpuăsta, care-i prea departe de fabrică.

— La fel de biniam putea fi şin Leeds, n pula mea, ţipă un gagiu solid, îmbrăcat co geacă matlasată, la un poliţai cu favoriţi ca nişte cotlete de porc, în echipament complet de asalt. Mi-ar fi ruşinen locu vostru, ce pula mea!

Pulică stă impasibil, cu privirea în faţă, de parcar fi în garda de la Buckingham. Da atmosfera iarăşi se schimbă brusc, tensiunea pare să se împrăştie când o minge de fitbal e aruncatăn mijlocu mulţimii, iar unii dintre noi siapucă să joaciun meci, folosind căştile minerilor pe post de stâlpi de poartă. Un val de euforie dă peste mine când îl ginesc pe ţăranuăla londonez tupeist, Nicksy. Are mingea şi înjură în gura mare, aşa că mă duc la el şi-i aplic un fault murdar, răzându-i ambele ţurloaie.

— Ţi-am tras-o, cretin de englez ceieşti! urlu io, pe când el cade, apoi sare-n sus, zbierând:

— Eşti în MI5, bulangiu obsedat, sau ce pula mea?!

Tipii din juru nostru siopresc din joc, de parcar anticipa o bătaie, da pe noi niapucă râsu.

— Ce mai faci, Mark? întreabă Nicksy.

Iun gagiu micuţ şi slab, co privire serioasă, breton pleoştit şi nasu coroiat, cariarată şi se mişcă precum un boxer de categorie pană, dând mereu din picioare şi bălăngănindu-se. Tipu are energie la greu.

— Bine, frate, zic io, privind spre poliţaii aliniaţi. Groasă azi aici, ai?

— Ca curu dă groasă. Am ajuns vineri cu trenu la Manchester şi am făcut autostopu pânaici azi-dimineaţă. E plin dă copoi pă aci, îşi înclină el capu spre poliţaii aliniaţi. Unii dintre ei s-au antrenat în noile tactici dă lupte dă stradă, dupe Toxteth şi Brixton. Abea aşteaptă, ce pula mea. Îşi smuceşte capu spre mine. Cu cine-ai venit, Măria ta?

— Cu taicămiu. Am venit cu autobuzu scoţienilor din NUM, îi explic io, pe când mingea zboară deasupra capetelor noastre, iar noi încercăm, fără prea mult chef, să intrăm iarăşi în joc.

Da pe când echipele îşi măresc treptat număru, tensiunea creşte din nou. Oamenii nu mai lovesc în minge când cineva strigă că vehiculele spărgătorilor de grevă o să soseascăn curând, iar noi suntem prea departe de şosea casăi oprim. Câţiva tipi siadună şi siapucă să arunce cu pietre-n mascaţi, care formează un cordon de scuturi în faţa poliţailor. Răsună urale când un poliţai o-ncasează zdravăn peste mutră cun soi de cărămidă. Io simt greaţăn stomac, dan mine e şi un fel de curent electric cario înăbuşă, pe când siaude zvonu cau ajuns aici camioanele cu spărgători de grevă ca să ia cocsu din fabrică!

Toţi puţoii semping în faţă ca să treacă de poliţie, iar io sunt prins în mijlocu lor, cu braţele întinse-n lateral ca să mă sprijin. Câteva clipe înspăimântătoare, mă pierd de Nicksy şi mă-ntreb cuprins de panică undio fi tata, când îmi aduc brusc aminte ce zicea bunica. În faţa mea se deschide un spaţiu, iar io mă duc acolo, apoi poliţaii călare pornesc atacu asupra noastră, iar toţi puţoii se retrag n fugă. E ca o confruntare între galeriile de microbişti, doar că acum camioanele au pe unsă treacă, iar pe mine mapucă damblaua! Io urlu fix în faţa unui poliţai tânăr, dio vârstă cu mine:

— CE DRACU FACI, NAZIST JEGOS CE EŞTI?!

Mulţimea iarăşi înaintează brusc, da când poliţaii călare atacă din nou, toţi ceilalţi caralii vin imediat în spatele lor. Pietrele zboară prin aer spre puţoi, da un gabor ne avertizează la megafon că, dacă nu ne retragem o sută de metri, o să intre-n noi cu mascaţii. Îi văd cum se pregătesc, cu căştile lor, cu scuturile mici şi cu bastoanele de cauciuc.

— Ce porcărie, zice un miner bătrân din Yorkshire, cu ochii scăpărându-i de mânie, în ţara asta până acum n-au mai folosit mascaţii împotriva greviştilor!

— Împuţitelialea de scuturi mici, ţipă un alt gagiu, sunt pentru galeriile de microbişti, nu să-şi apere pielea!

Tipu a nimerit-o, pencă, pe când io stau pe loc, cretinii pornesc la atac şi io adevărată nebunie. Majoritatea oamenilor poartă haine obişnuite, câţiva au geci groase din fâş, da nimeni n-are nici o armă cu care să se apere, iar când poliţaii atacă, agitându-şi bastoanele de cauciuc, greviştii intră-n panică, căci poliţaii se dezlănţuie. Io sunt lovit în spate, piormă în braţ şi mi se face greaţă, apoi o-ncasez în tâmplă. Nu-i la fel ca atunci când eşti lovit cu pumnu sau cu picioru, posă simţi rănile de sub piele, da adrenalina e cel mai bun anestezic, aşa că m-apucă damblaua şi trag un şut într-un scut…

DE POMANĂ N PULA MEA.

Nu-i drept, ce mama dracu… nu-i drept, ce mama dracu… unde-i scutu meu? … unde-i bastonu meu de cauciuc, futui în cur pe puţoii ăştia de rahat… nu-i drept, ce mama dracu…

Dau cu pumnii şi picioarele-n plastic, încercând să trec de ei, da de pomană. N pizda mă-sii. Mă răsucesc pe călcâie, mă duc în spaţiul deschis şi-i fut una din spate unui poliţai, un bulangiu caria ţâşnit printre noi, fugind după un grevist. Se clatină pe picioare şi pare cosă cadă, da îşi recapătă echilibru şi se cară după gagiul ăla, ignorându-mă complet. Văd un tip prăbuşit la pământ, pe care-l lovesc în neştire trei poliţai. Sunt aplecaţi asupra lui şi-l lovesc cu bastoanele de cauciuc. O gagicuţă, cam diaceeaşi vârstă cu mine, cu părul lung şi negru, ţipă rugător la ei:

— Ce faceţi?!

Unu dintre poliţai ţipă la ea căi târfă de miner şo îmbrânceşte. Ea se clatină pe picioare şi cade pe spate, iar un tip mai în vârstă o trage lângă el şi ia un baston în umăr din cauza asta. Toţi puţoii ţipă şi zbiară, iar io stau în picioare, încremenit între gând şi acţiune, pur şi simplu blocat, iar un poliţai mai în vârstă se uită la mine, îi arunco privire poliţaiului mai tânăr, apoi se răsteşte la mine „CARĂ-TE DRACU DE AICI, CĂ ALTFEL O SĂ TE OMOARE N PULA MEA!“.

Grija lui pentru mine mă sperie mai mult decât ameninţarea. Mă trezesc că plec diacolo, dând din coate prin mulţimea care urlă buimacă, încercând să-i găsesc pe tata şi pe Andy sau măcar pe Nicksy. Peste tot io nebunie. Un gagiu imens şi vânjos, cu păru lung, ca de motociclist şi îmbrăcat în piele îl bate de-i sar capacele piun poliţai. Deşi porcu are scut şi baston de cauciuc, gagiu imens e mai puternic şi-l zdrobeşte pe cretinul de puţoi cu pumnii lui gigantici cât un ciocan. Un gagiu se-mpleticeşte, cu sângele prelingându-i-se din cap, fără să poată vedea nimic în jurului. Io simt o lovitură greţoasă în spate şi-mi vine să borăsc, da mă abţin şi văd un poliţai panicat, cu baston şi scut, care se îndepărtează, de parcă io aş fi periculos. Acum totu parcă se mişcă cu încetinitoru, iar io zvâcnesc de anxietate din cauza lu taicămiu, da în acelaşi timp mă delectez cu ce se-ntâmplă, stârnit ca dracu. Din fericire poliţaii se retrag, iar greviştii bătuţi se regrupează, apoi avansăm, după ce luăm pietre de pe marginea câmpului. Iau şi io o piatră, crezând că sonaţii ăştia nosă aresteze pe nimeni, iar io am nevoie dio armă. Da de fapt acum vreau să-l găsesc pe tata.

Ce mama dracu…

Brusc, în aer răsună ţipete sfâşietoare de furie, oamenii par că suferă atât de mult, încât, o clipă crecă poliţaii ne-au aruncat amoniac sau cu ceva în ochi, da sunt camioanele cu spărgători de grevă. Pleacă pe rând din fabrică, încărcate cu cocs. Ne mai împing încă o dată, da noi suntem dezgustaţi de poliţie, iar Scargill se duce în faţa poliţailor aliniaţi, ţipând prin megafon, da nu înţeleg nimic, e ca un anunţ dintr-o gară britanică. Camioanele se îndepărtează în batjocurile şi huiduielile care se sting treptat, iar bătaia nia obosit pe toţi. Simt ceva tare şi oribil de îngheţat în piept şi mă gândesc: gata, s-a terminat, dal caut în continuare pe tata.

Dă Doamne să fie bine, Dumnezeule protestant, Dumnezeule catolic, Dumnezeule musulman, Dumnezeule evreu, Dumnezeule budist sau oricare altu, dă Doamne să fie bine…

Unii grevişti pleacă spre sat, împreună cu fârtaţii lor răniţi, da alţii stau la soare şi par atât de relaxaţi, încât nici n-ai crede cau participat la o încăierare doar cu câteva minute în urmă. Io nus aşa, dinţii-mi clănţăne şi dârdâi de parcaş avea un motoraş în mine. Pentru prima oară simt undiam fost lovit, spatele şi capu îmi zvâcnesc, iar braţu îmi atârnă inert pe lângă corp.

LA DRACU…

Mă simt aşa cum arată tata: îngrijorat. Aşa cum arată acum, nu în poze când era tânăr. Odată l-am întrebat despre asta, de ce totimpu pare îngrijorat acum.

— Copiii, mi-a replicat el.

DĂ DOAMNE SĂ FIE BINE!

Mă bate gându să mă întorc în sat, la autobuz. Presupun că taicămiu şi Andy au ajuns deja acolo, da tocmai atunci văd cum poliţaii mascaţi înaintează spre noi, bătând în scuturi cu bastoanele de cauciuc. Nu-mi vine să cred, pencă totu s-a terminat, împuţitele de camioane nu mai sunt aici! Da ei tot niatacă n pula mea, suntem neînarmaţi şi mult mai puţini decât ei, iar io mă gândesc: bulangii ăştia chiar vor să niomoare, treso şterg cât mai repede diaici n pizda măsii şi să fug pânla terasament şi piormă pe calea ferată. La fiecare pas, spatele îmi zvâcneşte ca dracu. Geaca mi se prinde diun gard şo aud cum se rupe. În spatele meu, pe calea ferată, iun moş scund şi îndesat, co faţă stacojie, care şchiopătează şi bolboroseşte cun accent nordic:

— Asta-i… asta-i… vor sî ne-omoare, proştii!

Unde dracui tata?

Traversăm calea ferată şi-l ajut pe gagiu bătrân să urce pe cealaltă parte a terasamentului. Are picioru buşit, da spatele mă doare şi mă chinuiesc fincă braţu meu e şi el buşit. Tipumi bate câmpii la ureche, în stare de şoc. Mie mi se pare că-i din nord, da el îmi spune că-l cheamă Ben şi că-i un miner grevist din Notts. A încasat-o în genunchi.

Greaţa din străfundurile stomacului mi-a înlocuit durerea. Pencă din cealaltă partia căii ferate suntem martorii unui măcel teribil, greviştii cariau mai rămas acolo sunt bătuţi cu bastoanele ca nişte foci şi apoi arestaţi, da unii sunt beton şi încă se luptă. Un tip co cămaşă roşien carouri, în genunchi şi îngrijindu-şi tovarăşu lovit, e izbit în cap din spate diun poliţai mascat şi se prăbuşeşte peste prietenu lui. E ca o execuţie. Pe podu de deasupra, câţiva grevişti au luat diverse lucruri dintr-o groapă de vechituri şi le aruncă în poliţai. Nişte tipi au târât o maşină diacolo, au pus-o dia curmezişu şoselei şi i-au dat foc. Poliţia nu vrea să apere legea sau să ţină lucrurile sub control, iun război împotriva cetăţenilor.

Război.

Victorie. Înfrângere. Răniţi.

Plec de lângă Ben ca să mă-ntorc pe şosea şi mă simt uşurat când îl văd pe tata. E cun tip cariarată ciudat, parcar purta masca lu Batman. Când mă apropii, îmi dau seama căi sânge roşu-maroniu întărit, care-i acoperă complet faţa, doar albu ochilor şi dinţii i se mai văd. Sunt şocat când văd căi Andy, capu i-a fost zdrobit în bătaie. Poliţaii încă avansează, ne fugăresc şi ne mână înspre sat. Ne urcăm în autobuz, iar o droaie de tipi par buşiţi ca dracu’. Tata ario tăietură pe mână. Zice că-i de la sticla pe caria aruncat-o azvârlit-o un grevist care n-a vrut să se retragă. Andy e varză şi are nevoie de îngrijiri, da un puţoi de poliţai din escortă ne spune că, dacă siopreşte la spital, poate fi arestat şi să ne ducem acasă. Feţe arogante şi pline de ură, atât de diferite de mutrele zâmbitoare care niau întâmpinat la venire.

Bulangii ne-au întins o capcană.

N-am nici un motiv să crecă poliţaiu minte, da vreau să cobor şi să văd dacă Nicksy e bine.

— Colegu meu, îi spun eu lu taicămiu, da el clatină din cap şi face:

— Nici vorbă. Şoferu a închis uşa şi n-o mai deschide nici să tragi cu tunu.

Autobuzul o ia din loc, iar Andy are cămaşa cuiva legată în juru capului ca să-i oprească hemoragia. Tata şi-a pus un braţ în juru lui, cu un bandaj improvizat pe mână, pe când bietul Andy murmură:

— N-am văzut niciodată aşa ceva, Davie… nu-mi vine să cred…

Io stau acolo, cu spatele care mă doare sprijinit de spătaru scaunului, întrebându-mă cât de sus s-a ajuns: şefu poliţiei, secretaru de stat, Thatcher… fie cau dat vreun ordin sau fie că nu, tot complici sunt. Bagă legi împotriva sindicatelor şi prime salariale pentru poliţai, da taie banu celorlalţi din sectorul public şi înrăutăţesc condiţiile de muncă… puţoii i-au pregătit la fix pentru asta…

Parcă-i o morgă în autobuzul care alunecă pe şosea. Pânla urmă, după ce şi-au împărţit-o şi s-a băut în duşmănie, pileala începe să-şi facă efectu, iar cântecu indignat „Victorie minerilor“ capătă forţă şi tărie. Da mie nu mi se pare nimic glorios în asta. Mi se pare cam fost fraieriţi, ca şi cum niam întoarce din Hampden, iar arbitru lia dat clubului de fotbal scoţian un penalti aiurea în ultimu minut de joc. Afară-i foarte cald, dan autobuz suflă aer rece, iar io îngheţ. Stau cu capu lipit de geam şi văd cum respiraţia mea îl abureşte. Acum mă doare rău peste tot, mai ales braţu, iar, de fiecare dată când trag aer în piept, parcaş primi un pumn în porcăria de coloană vertebrală.

Nişte tipi din spate siapucă să bată din picioare şi să cânte balade republicane irlandeze care-ndeamnă la revoltă, apoi printre ele mai răsună şi vreo două slogane pro-IRA. În curând nu mai cântă decât balade republicane irlandeze.

Taicămiu ţâşneşte în picioare, arătând acuzator înspre ei, cu mâna sângerându-i prin cârpa cu care şi-a înfăşurat-o:

— NU MAI CÂNTAŢI CĂCATURILE ASTEA, CRETINI ÎMPUŢIŢI DE TERORIŞTI IRA! ĂSTA NU-I CÂNTEC SOCIALIST ŞI NICI CÂNTEC SINDICAL, TÂRÂTURI ÎMPUŢITE IRLANDEZE!

Un gagiu scund şi aschilambic se ridică în picioare şi urlă la el:

— DUTEN PIZDA MĂTII, CONSERVATOR CRETIN DIN UVF⁵!

— NU SUNT CONSERVATOR N PULA MEA… cretinule…

Taicămiu se năpusteşte în spatele autobuzului, ca un taur, iar io mă ridic în picioare ca să mă duc după el şi-l înşfac de braţ cu mâna sănătoasă. Suntem la fel de înalţi, da io sunt mult mai pişpiriu şi slavă pulii că se ridică n măsa şi Cammy şi mă ajută să-l ţin pe boşorogu sonat. Tata şi puţoii din spate zbiară unii la alţii, da sunt îndemnaţi să se potolească, iar io şi cu Cammy îl tragem diacolo, iar un junghi de durere îngrozitoare mă străpunge-n spate şi-mi dau lacrimile, pe când autobuzu se hâţâne pe şoseaua alunecoasă.

Tâmpiţii din Glasgow nu posă facă nimic fără să ajungă totimpu la fotbalu lor de rahat sau la porcăriile cu Irlanda…

Îl liniştim, iar un sonat fair-play vine imediat la noi şi-şi cere scuze. E puţoiu aschilambic, practic n-are bărbie, da are dinţii mari şi neregulaţi.

— Îmi cer scuze, şefu, ai dreptate, nu-i locu pentru un cântec din ăsta…

Tata înclină aprobator din cap, pe când gagiu îi pasează o sticlă de Grouse. Taicămiu ia o sorbitură împăciuitoare din ea, piormă, la îndemnu Limbistului, mi-o pasează mie, da io o resping co fluturaria mâinii. Să mor dacă accept să beau cu bulangii ăştia şi-n nici un caz cu căcănaru ăsta.

— En regulă, niam ambalat umpic, face tata, înclinând din cap spre Andy, da el pare dus cu pluta, probabil în stare de şoc.

Piormă siapucă să discute despre incidentul de mai devreme, iar peste puţin timp deja se ţin de umeri, de paracar fi cei mai buni prieteni. Mie-mi vine să borăsc. Şi mai rău decât să sară unul la gâtu altuia e când pocăiţii ăştia de rahat încep să se lingăn cur. Nu posă mai suport durerea din spate. Ginesc afară semnele rutiere indicatoare spre intrarea în Manchester şi, fără să-mi dau seama ce dracu fac, probabil gândindu-mă la Nicksy, mă ridic în picioare.

— Cobor aici, tată.

Taicămiu e şocat.

— Ce? Vii cu mine acasă…

— Nu te da jos aici, amice, intervine diampulea un tip co voce ca scrâşnetul cioburilor de porţelan, da iol ignor pe puţoi.

— Nu, îi spun io lu tata, da am zis că mă văd cu nişte amici la Wigan Casino, mint io.

E luni la prânz, ce naiba, iar Wigan Casino s-a închis acum câţiva ani, da numai asta îmi dă prin cap să spun.

— Da tiaşteaptă bunica în Cardonald… o să ne-ntoarcem cu trenu la Embra mai târziu… fratitu en spital, Mark, maicăta o să moară de grija ta… mă imploră taicămiu.

— Cobor, îi zic io, fug până-n faţă şi-i spun şoferului să oprească pe banda de urgenţă.

El se uită la mine de parcaş fi dus cu pluta, da frânele scârţâie, iar io sar din autobuz, cu spatele zvâcnindu-mi brusc de durere. Întorc capu şi văd expresia îndurerată şi nedumerită de pe faţa tatălui meu, pe când autobuzu se pune-n mişcare şi intră printre maşinile de piautostradă. Îmi dau seama că habar n-am ce caut aici, mergând pe marginea autostrăzii. Da spatele meu e mai bine când merg: aveam nevoie doar să plec n pula mea diacolo.

Soarele arde şi e cald ca naiba, o zi într-adevăr frumoasă de vară. Maşinile trec pe lângă mine, îndreptându-se spre nord, pe când io dezlipesc abţibildul cu CĂRBUNE, NU COMPENSAŢII de pe geaca de blugi. Mâneca nu s-a rupt prea tare, poate fi cusută fără probleme. Ridic un braţ şi-l întind ca să scap de durerea sâcâitoare din umăr. Urc pe panta care duce spre podul ce traversează autostrada şi mă uit peste balustradă la maşinile şi camioanele care gonesc, trecând pe sub mine. Mă gândesc că sunt confuz şi că niaşteaptă vremuri grele, iar piormă mă-ntreb: ce pizda măsii o să fac tot restul vieţii mele?

1. Bunicii Îi Place Să Bea Câte Un Păhărel De Whisky.

2. Glasgow (în argou).

3. National Union of Mineworkers – Sindicatul Naţional al Minerilor din Marea Britanie.

4. Fostul preşedinte al NUM.

5. Ulster Volunteer Force, grup paramilitar loialist din Irlanda de Nord.

Am făcut-o

Opt felicitări pentru ziua mea de naştere au sosit azi-dimineaţă: toate de la muiste şi asta fără să le pun la socoteală pe mama şi pe surorile mele. Marfă, ce mama dracu. Una de la Marianne, cu un trist şi implorator „sună-mă“, după o enumerare dramatică şi disperată de declaraţii sexy, pline de iubire şi sărutări. Probabil îşi dă seama că a devenit îngrozitor de plictisitoare: toate aiurelile alea cu „vino la nunta lu soră-mea“. Arăt io a Partener-la-un-Bairam-de-Gherţoi? Totuşi, văd că a apucat-o iarăşi religia, aşa că sigur mai târziu o să se umfle de prejudecăţi ca un şarpe.

Bineînţeles, buna mea dispoziţie e făcută praf diun plic cafeniu jegos de la Forţele de Muncă, co invitaţie la un interviu pentru un post beton de recepţioner la un service auto din Canonmills. Mor de fericire că s-au gândit la Simone, da tresă refuz politicos şi să-i zic vreo două amicului meu Gav Temperley de la Forţele de Muncă fincă se bagă în sufletu meu. Indivizii care muncesc nu pot să înţeleagă cum gândesc cei care fac toată ziua doar ce-au chef. Sunt şomer pentru că aşa vreau, cretini de rahat ce sunteţi, vă rog nu mă consideraţi pe mine un nenorocit din ăla sărăntoc, care mişună prin oraş în transă, căutând slujbe nonexistente.

Recepţioner la un service auto. Să mor daco să fiu aşa ceva în viaţă, Şparlitorule de Lapte şi Biciclistule. Dacă o să scoateţi şi legitimaţii de Gigolo Miliardari în birourile voastre de căcat, poate atunci o să mă intereseze şi pe mine!

Da cel mai mişto cadou vine sub forma unui telefon. La mulţi ani pentru cei douăjdoi de ani, Simon David Williamson, Coaie Şucărite în sfârşit s-a cărat! Primesc vestea pe care mi-o dă soră-mea, Louisa, într-o singură propoziţie precipitată şi icnită, dând cu un pumn triumfător în aer. Arunc o privire scurtă în dicţionar, azi e rându lu „M“ şi decid că noul meu cuvânt e:

MIOPIE, substantiv, vedere scurtă. *lipsă de imaginaţie, capacitate de anticipare sau perspicacitate intelectuală.

Pormă mă duc direct la apartamentele Bannanay!

Pizdă!

Cum pun picioru pe stradă, începe să plouă ca dracu: o ploaie rece care mă-nţeapă, da io rânjesc, întinzându-mi braţele goale, care ies de sub mânecile tricoului, şi uitându-mă spre cer în ziua asta frumoasă, lăsând belşugul bunului Domn să-mi răcorească pielea.

Da să revin la ale mele: urc în vizuina iepurilor Williamson de la etajul întâi al clădirii unde se află crescătoria de iepuri, care se înalţă impunătoare deasupra vechiului port, ăla ca lumea, nu căcatu de la sudul intersecţiei dintre Junction Street şi Duke Street, pe care nu-l consider adevăratu Leith.

— Simon… fiule… se roagă mama de mine, da io o ignor şi pe ea, şi pe Louisa sau Carlotta, căci mă duc imediat în budoarul parental, să văd dacă puţică ăla plin deiel şi afectat şi-a luat jachetele şi cămăşile din dulap. Un semn că a evadat pe bune din puşcărie, nu că a făcut asta doar ca să aibă cu ce să manipuleze mai târziu. Inima-mi bate mai repede când deschid uşile care scârţâie. Da! S-a dus! PIZDĂ!

O, Doamne, după câte i-a făcut, ai crede că o să fie încântată, da mama stă pe canapea, plângând şi înjurându-l pe labagiu care i-a furat inima de bronz.

— Curva aia i-a spălat creieru!

Non capisco!

Ar trebui să-i mulţumească piţipoancei descreierate că i-a luat lipitoarea jegoasă şi slinoasă de pe cap. Da nu: Louisa, sora mea mai mare, plânge lângă ea, iar cea mai mică, Carlotta, stă la picioarele ei, ca o fetiţă prostuţă. Seamănă co familie de evrei din Amsterdam, care au venit acasă şi au văzut că bărbatu le-a fost trimis în lagăr!

Sigur muistu şi-o trage acum c-o nasoală!

Mă prăbuşesc în genunchi lângă ele, o iau pe mama de mâna ei dolofană, cu inelele alea de rahat încă pe degete, iar cu cealaltă mână o mângâi pe Carlotta pe buclele ei brune.

— Acum nu ne mai poate bramburi pe toţi, mamă. Aşa e mai bine pentru toată lumea. Încearcă să înţelegi.

Ea plânge într-o batistă, etalându-şi rădăcinile cărunte ale părului ei vopsit în negru şi rigid de la fixativ.

— Nu posă cred. Adică, io am ştiut totimpu că-i un mârlan, zice ea cu accentul ei poticnit de macaronară de cartier, da n-am crezuco să facă asta…

Io venisem aici s-o consolez, chiar şi concret dacă ar fi fost nevoie, n pula mea, voiam chiar să-l ajut pe puţică să-şi facă bagajele, da slavă Domnului că s-a cărat. Dacă aş fi ştiut co să fie atât de uşor, m-aş fi dat în bărci şi aş fi adus nişte Moët Chandon! Vreau o super-petrecere. Douăjdoi ce pula mea! Da aici am dat doar peste tristeţe, disperare şi mutre smiorcăite.

La dracu. Mă ridic în picioare şi le las să se dea de ceasu morţii, ies pe palier să fumez o ţigară. N-ai cum să nu-l admiri pe tâmpitu ăla pencă are o influenţă atât de mare asupra lor. Tata: David Kenneth Williamson. Am văzut fotografii cu maică-mea de când era tânără: o brunetă frumoasă şi aprigă, cu pielea măslinie, înainte ca pastele s-o umfle şi să capete proporţii de tir. Cum dracu o fi vrăjit-o muistu ăla parşiv?

Ploaia s-a oprit, iar acum soarele străluceşte puternic, ştergând orice urmă de ploaie, mai puţin câteva băltoace printre dalele denivelate de dedesubt, de pe asfaltul din cartierul şmecherilor. Asta ar trebui să fac, să şterg din casă orice urmă a puţoiului ăluia. Dan schimb trag profund în piept un fum din ţigara mea Marlboro.

Mă uit de la etaj la un Leith mai-însorit-ca-oricând şi-i detectez pe Coke Anderson, cu soţia şi copiii, dându-se jos din maşină. Nevastă-sa, Janey, a fost mai mult ca sigur benga, arăta beton pe vremuri şi încă ar mai merge o dată. Se contrazice cu Coke, care se-mpleticeşte în spatele ei, matol ca diobicei. Maimuţoiu cretin n-a mai fost treaz de când s-a pensionat pe caz de boală de la docuri, dracu ştie de când. Îmi pare rău pentru băiatu lui, Grant, are opt sau nouă ani, pencă ştiu cât de umilitor poate fi un tată care refuză să se lase de băut, deşi al meu mă făcea de râs mai degrabă din cauza femeilor, nu a pilelii. Da hopa… alarma de futabile, alarma de futabile… fiica s-a făcut marfă, numai bună de futut! Probabil co să fie o maimuţă de ştoarfă umflată la optâşpe ani, da pe mine sigur nu m-ar deranja să gust umpic din mierea ei atât de dulce, înainte de a se râncezi!

Aud cum îşi continuă disputa verbală, pe când urcă treptele, văicăreala gâjâită şi plină de scuze a lui Coke:

— Da, Jaaney… doar m-am întâlnit cu vreo doi tipi, Jaaney… nu-i frumos să refuzi, hă?

Oare cum o chema-o pe fiică… hai încoa la Simon…

— Schimbă placa, pentru numele lui Dumnezeu, murmură Janey, cotind-o pe scară şi aruncându-mi o scurtă privire, înainte de-a se uita iarăşi ca viţelu la poarta nouă la Coke, nu mai veni pe aici, Colin! Lasănen pace, zău!

Îi transmit compasiunea mea micuţului Grant, care ario mutră roşie ca sfecla, prin intermediul unui zâmbet înţelegător. Îţi simt durerea, Jim, băiete. Fiica e-n spatele lui, bosumflată, cu buzele ei ţuguiate de adolescentă, ca un fotomodel căruia tocmai i s-a spus că mai trebuie să se schimbe încă-ntru-n costum şi să mai ţopăie încă o dată pe podium, înainte de a se delecta cu mult-dorita linie de coca şun martini cu vodcă.

— Simon, spune laconic Janey, trecând pe lângă mine, da scumpetea, Maria – aşa o cheamă –, face pe-ngâmfata.

Blondă şi bronzată – crecă abia s-au întors dintr-o vacanţă cu toată familia în Majorca (unde Coke s-a făcut sigur de râs), iar culoarea pielii ei e accentuată de fusta aia neagră strâmtă şi de bluza galben deschis.

Şi brusc numele ăla…

Asta e ultima vacanţă pe care micuţa o s-o petreacă împreună cu familia. De acum încolo o să fie Gara Futaiului co droaie de tipi sau cun flăcău băftos şi pervers de prin partea locului. Iar subsemnatu Simon David Williamson poate o să intre-n peisaj şo să ocupe postu de însoţitor în acea vacanţă. Louisa i-a fost bonă, iar io ar fi trebuit să mă bag mai mult pe felie, doar în speranţa co să ajungă marfă. Dar cine ar fi putut să prevadă că balonaşuăla bocciu o să se preschimbe într-un fotomodel, ca o lebădă, în doar şase luni?

Coke se-mpleticeşte în spatele lor, iar până la urmă se răsuceşte spre terasă, gâfâind, cu mutra lui ameţită imploratoare şi palmele întoarse-n sus.

— Uf, da, Jaaney…

Soţia şi copiii îşi târăsc picioarele până-n coliba pe care le-a repartizat-o statu, iar Coke trece împleticindu-se pe lângă mine, părând din profil descreierat ca o sperietoare de ciori, pe când ea îi trânteşte uşa în nas. Stă acolo câteva secunde, după care se răsuceşte spre mine năuc.

— Coke.

— Simon…

Io n-am nici un chef să intru iar în casă şi să le aud pe mama şi pe mie sorelle cum se smiorcăie ca nişte tâmpite din cauza mârlanului care s-a cărat, iar Coke văd că a rămas pe dinafară. Am fost plecat doar un an, dar acum, când m-am întors, Maria a devenit o frumuseţe de-a dreptu strălucitoare. Am nevoie de mai multe informaţii pentru un dosar complet.

— Ai chef dio bere? E ziua mea!

Perspectiva băuturii îl înveseleşte puţin pe beţivu de Coke.

— Sunt cam lefter…

Reflectez o secundă. Io cu ce m-aleg din asta? O posibilă invitaţie parentală pe moşia familiei şi ocazia de a-i face curte fermecătoarei Maria. Io investiţie, iar chiria bătrânului Baxter mai poasă aştepte umpic. Şi-n afară de asta, prietenu meu cu salariu rentabil şi cu păru roşcat, Renton, sătul de certuri domestice, se mută la mine. Păi, Rents o să fie de-nchiriat luna asta¹.

— Fac io cinste, frate. Sărbătoritu’ stăn capu mesei!

1. Joc de cuvinte: rent – „chirie“ (engl.).