Yeonmi Park, In Order to Live: A North Korean Girl’s Journey to Freedom

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © Yeonmi Park 2015

The author has asserted her moral rights

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5806-0

ISBN PDF: 978-973-46-5807-7

ISBN print: 978-973-46-5670-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Beowulf Sheehan

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

YEONMI PARK s-a născut în Hyesan, Coreea de Nord, în 1993, iar în prezent locuieşte la Seul, Coreea de Sud. Călătoreşte în lume ca activistă pentru drepturile omului.

Familiei mele şi tuturor celor din lumea asta care luptă pentru libertate

Ne spunem poveşti ca să putem supravieţui.

Joan Didion

Prolog

În noaptea rece şi întunecoasă din 31 martie 2007, eu şi mama mea coboram în goană malul abrupt şi pietros al fluviului Yalu, îngheţat bocnă, care desparte Coreea de Nord şi China. Erau patrule mai sus de noi şi în vale şi posturi de pază la o sută de metri şi într-o parte, şi în cealaltă, cu soldaţi gata să împuşte pe oricine ar fi încercat să treacă graniţa. Habar nu aveam ce o să ne aştepte, dar eram disperate să ajungem în China, unde poate mai aveam o şansă de supravieţuire.

Eu aveam 13 ani şi cîntăream doar 27 de kilograme. Cu numai o săptămînă înainte, fusesem într-un spital din oraşul meu natal, Hyesan, aproape de graniţa cu China, suferind de o infecţie intestinală gravă pe care doctorii o diagnosticaseră greşit drept apendicită. Încă mă durea foarte tare locul operaţiei şi eram atît de slăbită, încît abia puteam merge.

Tînărul contrabandist nord-coreean care era călăuza noastră a insistat că trebuia să trecem graniţa în noaptea aceea. Plătise nişte grăniceri ca să se uite în altă parte, dar nu îi putuse plăti pe toţi soldaţii din zonă, aşa că trebuia să avem mare grijă. Mergeam după el prin beznă, dar eram aşa de nesigură pe picioare, încît a trebuit să cobor malul tîrîndu-mă cu fundul de pămînt şi stîrnind mici avalanşe de pietre care se prăvăleau în faţa mea. El s-a întors spre mine şi mi-a şoptit mînios să nu mai fac atîta gălăgie. Dar era prea tîrziu. Distingeam silueta unui soldat nord-coreean care urca dinspre albia fluviului. Dacă era unul dintre grănicerii mituiţi, nu părea să ne recunoască.

— Întoarceţi-vă! a strigat grănicerul. Plecaţi de aici!

Călăuza noastră a alergat înaintea lui şi i-am auzit şuşotind. Călăuza s-a întors singură.

— Hai, a zis. Repede!

Era început de primăvară şi se mai încălzise, topind pe alocuri gheaţa de la suprafaţa fluviului. Locul pe unde am trecut noi era abrupt şi îngust, ferit de soare în timpul zilei, aşa că gheaţa era încă suficient de solidă ca să ne ţină – cel puţin aşa speram. Călăuza a sunat de pe mobil pe cineva de pe malul celălalt, chinez, iar apoi a şoptit:

— Acum fugiţi!

Călăuza a luat-o la fugă, dar picioarele mele parcă prinseseră rădăcini şi m-am agăţat de mama. Eram paralizată de frică. Călăuza s-a întors după noi, m-a înşfăcat de mîini şi m-a tras în urma sa pe podul de gheaţă. Cînd am ajuns pe malul celălalt, am luat-o la fugă şi nu ne-am mai oprit pînă ce am ieşit din raza vizuală a grănicerilor.

Malul fluviului era cufundat în beznă, dar luminile din Chaingbai, China, străluceau chiar în faţa noastră. M-am întors ca să mai arunc o privire către ţara în care mă născusem. Ca de obicei, întrerupseseră curentul şi nu am văzut decît un orizont întunecat, lipsit de viaţă. Îmi simţeam inima bătînd nebuneşte, mai să-mi sară din piept, cînd am ajuns la o cocioabă de la marginea unor cîmpuri netede şi pustii.

Nu visam la libertate cînd am fugit din Coreea de Nord. Nici măcar nu ştiam ce înseamnă să fii liber. Nu ştiam decît că, dacă familia mea rămînea acolo, probabil aveam să murim – de foame, din cauza bolilor, din pricina condiţiilor inumane din vreun lagăr de concentrare. Foamea devenise de nesuportat; eram dispusă să-mi risc şi viaţa dacă mi se promitea un castron de orez.

Dar călătoria noastră nu avea ca scop doar supravieţuirea. Eu şi mama o căutam pe sora mea mai mare, Eunmi, care plecase în China cu cîteva zile înainte şi de care nu mai ştiam nimic de atunci. Speram s-o găsim acolo după ce traversam fluviul, aşteptîndu-ne. Dar singura persoană care ne-a întîmpinat a fost un chinez chel, între două vîrste, de etnie nord-coreeană, ca mulţi dintre cei care locuiau în această zonă de graniţă. Bărbatul i-a spus ceva mamei, iar apoi a dus-o pe după cocioabă. Din locul în care aşteptam, o auzeam pe mama stăruind:

— Aniyo! Aniyo! Nu! Nu!

Mi-am dat seama că ceva nu era bine. Ajunseserăm într-un loc rău, poate mai rău decît cel de unde plecaserăm.

Sînt extrem de recunoscătoare pentru două lucruri: că m-am născut în Coreea de Nord şi că am scăpat din Coreea de Nord. Aceste două evenimente m-au modelat într-un anumit fel şi nu le-aş schimba pentru o viaţă obişnuită şi senină. Dar sînt multe de povestit despre felul cum am ajuns să fiu cea care sînt astăzi.

Ca alte zeci de mii de nord-coreeni, am fugit din ţara mea natală şi m-am stabilit în Coreea de Sud, unde ni se recunoaşte cetăţenia, de parcă o graniţă ermetică şi aproape 70 de ani de conflicte şi tensiuni nu ne-ar fi separat niciodată. Nord-coreenii şi sud-coreenii au aceleaşi origini etnice şi vorbim aceeaşi limbă – doar că în Nord nu există termeni pentru noţiuni precum malluri, libertate sau chiar iubire, cel puţin aşa cum le cunoaşte restul lumii. Singura „iubire” adevărată pe care o putem exprima este veneraţia faţă de familia Kim, o dinastie de dictatori care conduce ţara de trei generaţii. Regimul blochează toate informaţiile din exterior, toate materialele video şi filmele şi bruiază semnalele radio. Nu există World Wide Web şi nici Wikipedia. Singurele cărţi pe care le găseşti sînt pline de propagandă ce ne spune că trăim în cea mai grozavă ţară din lume, deşi cel puţin jumătate dintre nord-coreeni trăiesc în condiţii de sărăcie extremă şi mulţi suferă de malnutriţie cronică. Fosta mea ţară nici măcar nu se intitulează Coreea de Nord – pretinde că este Chosun, adevărata Coree, un paradis socialist desăvîrşit în care 25 de milioane de oameni trăiesc doar pentru a-l sluji pe Conducătorul Suprem, Kim Jong Un. Mulţi dintre noi, cei care am fugit, îşi spun „fugari” – pentru că, refuzînd să ne acceptăm soarta şi să murim pentru Conducător, am fugit de îndatoririle noastre. Regimul ne numeşte trădători. Dacă aş încerca să mă întorc, aş fi executată.

Blocada informaţională funcţionează în ambele sensuri: nu numai că guvernul încearcă să împiedice mass-media străină să ajungă la populaţie, ci îi împiedică şi pe străini să afle adevărul despre Coreea de Nord. Regimului i se spune Regatul Eremit pentru că încearcă să rămînă incognoscibil. Doar aceia dintre noi care au fugit pot descrie ce se întîmplă cu adevărat în spatele graniţelor închise. Însă pînă de curînd poveştile noastre nu se făceau decît rareori auzite.

Am ajuns în Coreea de Sud în 2009, primăvara, la 15 ani, fără nici un ban şi cu o educaţie echivalentă cu doi ani de şcoală primară. În 2014, eram studentă în anul al doilea la una dintre cele mai bune universităţi din Seul, specializîndu-mă în administraţia poliţiei, tot mai conştientă de faptul că era o nevoie stringentă de justiţie în ţara în care m-am născut.

Am spus de multe ori povestea fugii mele din Coreea de Nord, în diferite contexte. Am povestit cum ne-au păcălit traficanţii de persoane pe mama şi pe mine să mergem cu ei în China, unde mama s-a sacrificat ca să mă protejeze, lăsîndu-se violată de intermediarul care pusese ochii pe mine. După ce am ajuns în China, am tot căutat-o pe sora mea, însă în zadar. Tatăl meu a trecut graniţa ca să ne ajute s-o căutăm, dar a murit din cauza unui cancer netratat cîteva luni mai tîrziu. În 2009, eu şi mama am fost salvate de nişte misionari creştini, care ne-au dus pînă la graniţa dintre China şi Mongolia. De acolo am mers prin îngheţatul deşert Gobi într-o noapte de iarnă fără sfîrşit, către libertate, călăuzindu-ne după stele.

Toate acestea sînt adevărate, dar mai sînt şi altele de povestit.

Pînă acum, doar mama a ştiut ce s-a întîmplat cu adevărat în cei doi ani dintre noaptea cînd am traversat fluviul Yalu ca să ajungem în China şi ziua cînd am ajuns în Coreea de Sud ca să începem o viaţă nouă. Nu le-am spus aproape nimic din povestea mea celorlalţi fugari şi apărători ai drepturilor omului pe care i-am cunoscut în Coreea de Sud. Credeam că, dacă refuzam să accept trecutul cumplit, acesta avea să dispară. M-am convins că multe nici nu s-au întîmplat de fapt; m-am învăţat să uit restul.

Însă, cînd m-am apucat să scriu cartea aceasta, mi-am dat seama că fără întregul adevăr viaţa mea nu va avea nici o putere, nici un sens. Cu ajutorul mamei, amintirile despre viaţa noastră în Coreea de Nord şi în China au început din nou să se contureze în mintea mea, ca scenele unui coşmar uitat. Unele dintre imagini mi-au reapărut în faţa ochilor cu o limpezime îngrozitoare; altele erau neclare sau învălmăşite, ca un pachet de cărţi de joc împrăştiate pe jos. Procesul de scriere a cărţii a fost în acelaşi timp şi procesul rememorării şi al încercării de a înţelege aceste amintiri.

Alături de scris, şi cititul m-a ajutat să-mi ordonez lumea. Imediat ce am ajuns în Coreea de Sud şi am putut să fac rost de traduceri ale marilor cărţi din toată lumea, le-am devorat pur şi simplu. Mai tîrziu le-am putut citi şi în engleză. Iar cînd am început să scriu şi eu cartea mea, am dat peste un citat celebru din Joan Didion: „Ne spunem poveşti ca să putem supravieţui”. Chiar dacă eu şi această scriitoare provenim din culturi atît de diferite, simt că adevărul acestor cuvinte îşi găseşte ecou înăuntrul meu. Înţeleg că uneori singura modalitate de a supravieţui amintirilor noastre este să le turnăm într-o poveste care să explice întîmplări ce par inexplicabile.

Pe parcursul călătoriei mele am văzut lucrurile oribile pe care şi le pot face oamenii unii altora, dar am fost martoră şi la gesturi de tandreţe, de bunătate şi de sacrificiu în cele mai groaznice împrejurări imaginabile. Ştiu că este posibil să-ţi pierzi o parte din umanitate pentru a supravieţui. Dar mai ştiu şi că scînteia de demnitate umană nu se stinge niciodată de tot şi că, dacă i se oferă oxigenul libertăţii şi puterea dragostei, poate străluci din nou.

Iată povestea mea, povestea alegerilor pe care le-am făcut ca să pot supravieţui.

Partea I

Coreea de Nord

1

Chiar şi păsările şi şoarecii îţi aud şoapta

Fluviul Yalu şerpuieşte ca o coadă de dragon între China şi Coreea de Nord în drumul său către Marea Galbenă. La Hyesan se lăţeşte într-o vale ce străbate munţii Paektu, unde oraşul cu 200.000 de locuitori se întinde între nişte dealuri domoale şi un platou înalt pe care sînt cîmpuri, pîlcuri de copaci şi morminte. Fluviul, de obicei nu foarte adînc şi leneş, îngheaţă bocnă iarna, care durează cea mai mare parte a anului. Este cea mai rece regiune a Coreei de Nord, cu temperaturi ce coboară uneori şi pînă la –40 de grade Celsius. Aici nu rezistă decît cei mai duri.

Pentru mine, Hyesan era casa mea.

Pe celălalt mal al fluviului se află oraşul chinez Chaingbai, care are o populaţie numeroasă de etnici coreeni. Familii de pe cele două maluri ale fluviului fac comerţ unele cu altele de generaţii. În copilărie stăteam adesea pe întuneric şi mă uitam spre malul celălalt, la luminile din Chaingbai, întrebîndu-mă ce se întîmpla dincolo de marginile oraşului meu. Îmi plăcea foarte tare să mă uit la artificiile multicolore care explodau pe cerul de catifea neagră în timpul festivalurilor şi de Anul Nou chinezesc. Noi nu aveam niciodată aşa ceva de partea asta a graniţei. Cîteodată, cînd coboram pînă la fluviu ca să umplu găleţile cu apă şi vîntul umed bătea din direcţia bună, simţeam mirosul mîncărurilor delicioase, al tăiţeilor uleioşi şi al găluştelor gătite în bucătăriile de dincolo. Acelaşi vînt purta glasurile copiilor chinezi care se jucau pe malul celălalt.

— Hei, tu! Nu ţi-e foame acolo? strigau băieţii în coreeană.

— Nu! Taci, chinez grăsan ce eşti! strigam eu înapoi.

Dar minţeam. Adevărul e că îmi era foarte foame, dar nu avea nici un rost să mai vorbesc despre asta.

Am venit prea repede pe această lume.

Mama mea era gravidă abia în şapte luni cînd a intrat în travaliu, iar cînd m-a născut, pe 4 octombrie 1993, cîntăream mai puţin de un kilogram şi jumătate. Doctorul de la spitalul din Hyesan i-a spus mamei că eram aşa de mică, încît nu mai puteau face nimic pentru mine.

— Ar putea la fel de bine să trăiască sau să moară, a zis el. Nu ştim.

Depindea numai de mine dacă era să trăiesc.

Indiferent în cîte pături mă învelea mama, nu reuşea să mă încălzească. Aşa că a încins o piatră şi a băgat-o sub pătură, cu mine, şi aşa am scăpat cu viaţă. Peste cîteva zile, părinţii mei m-au adus acasă şi s-au pus pe aşteptat.

Sora mea, Eunmi, se născuse cu doi ani înainte, iar de data asta tata, Park Jin Sik, spera să aibă parte de un băiat. În patriarhala Coree de Nord, linia masculină era cea care conta cu adevărat. Totuşi, şi-a revenit rapid după această dezamăgire. În majoritatea timpului cea mai strînsă legătură se creează între mamă şi prunc, dar numai tatăl meu putea să mă liniştească atunci cînd plîngeam. În braţele tatei mă simţeam protejată şi iubită. Şi mama, şi tata m-au încurajat, încă de la început, să fiu mîndră de ceea ce sînt.

Cînd eram foarte mică, locuiam într-o casă cu un singur nivel cocoţată pe un deal, deasupra şinelor de cale ferată care se unduiau ca o coloană vertebrală ruginită prin tot oraşul.

Casa noastră era mică şi friguroasă, iar pentru că aveam un perete comun cu un vecin, auzeam mereu ce se întîmplă alături. Noaptea auzeam şi şoareci chiţăind şi tropăind mărunţel prin tavan. Dar pentru mine era raiul pentru că eram toţi împreună, o familie.

Primele mele amintiri sînt legate de întuneric şi de frig. În lunile de iarnă, cel mai popular loc din casa noastră era o mică vatră în care ardeau lemne, cărbuni sau orice altceva găseam de pus pe foc. Găteam la focul acela şi erau nişte şănţuleţe pe sub podeaua de ciment prin care fumul ajungea pînă la un horn de lemn din cealaltă parte a casei. Acest sistem tradiţional ar fi trebuit să încălzească încăperea, dar nu făcea faţă nopţilor geroase. La sfîrşitul zilei, mama întindea o pătură groasă lîngă foc şi ne cuibăream toţi sub cuverturi – mai întîi mama, apoi eu, apoi sora mea, iar tata la sfîrşit, în colţul cel mai friguros. După apusul soarelui, era o beznă de-ţi băgai degetele-n ochi. În regiunea noastră, era ceva normal să treacă săptămîni sau chiar luni întregi fără curent electric, iar lumînările erau foarte scumpe. Aşa că jucam jocuri pe întuneric. Uneori, sub cuverturi, ne tachinam unul pe altul.

— Al cui este piciorul ăsta? spunea mama, împungînd cu un deget.

— Al meu, al meu! striga Eunmi.

În serile şi dimineţile de iarnă şi chiar şi în timpul verii, oriunde te uitai, vedeai fum ieşind pe hornurile din Hyesan. Cartierul nostru era foarte plăcut şi micuţ, iar noi cunoşteam pe toată lumea care locuia acolo. Dacă nu ieşea fum din hornul cuiva, mergeam să batem la uşă ca să vedem dacă totul este în regulă.

Uliţele neasfaltate dintre case erau prea înguste pentru maşini, deşi asta nu era aşa o mare problemă pentru că erau foarte puţine maşini. Oamenii din cartier umblau pe jos sau – cei cîţiva care îşi permiteau – pe bicicletă ori motocicletă. Uliţele deveneau alunecoase din cauza noroiului după ce ploua, iar acesta era cel mai bun moment ca puştii din cartier să joace jocul nostru preferat de-a prinselea. Dar eu eram mai micuţă şi mai înceată decît ceilalţi copii de vîrsta mea şi mereu îmi era greu să mă adaptez şi să ţin pasul cu ceilalţi.

După ce am intrat la şcoală, Eunmi a trebuit uneori să se bată cu copiii mai mari ca să mă apere pe mine. Nu era nici ea foarte voinică, dar era isteaţă şi agilă. Era protectoarea şi tovarăşa mea de joacă. Cînd ningea, mă ducea pe dealurile din jurul cartierului nostru, mă lua în poală şi mă cuprindea strîns cu braţele. Eu mă ţineam bine în timp ce alunecam la vale pe fund, ţipînd şi rîzînd. Eram fericită că fac parte din lumea ei.

Vara, toţi copiii se duceau să se joace în fluviul Yalu, dar eu nu am învăţat niciodată să înot. Stăteam pe mal şi mă uitam la ceilalţi cum taie curentul cu braţele. Uneori sora mea sau prietena mea cea mai bună, Yong Ja, mă vedeau stînd singură şi îmi aduceau nişte pietricele frumoase pe care le găsiseră în apa adîncă. Iar alteori mă luau în braţe şi mă băgau puţin în apă, după care mă aduceau înapoi pe mal.

Eu şi Yong Ja eram de aceeaşi vîrstă şi locuiam în aceeaşi zonă a oraşului. Îmi plăcea de ea pentru că ne pricepeam amîndouă să ne punem imaginaţia la treabă pentru a ne crea singure jucării. În piaţă mai găseai cîteva păpuşi şi alte jucării fabricate, dar de obicei erau prea scumpe. Noi ne făceam însă castronele şi animăluţe din lut, iar uneori chiar şi tancuri în miniatură; jucăriile cu tentă militară făcute manual erau foarte mari în Coreea de Nord. Dar noi, fetele, eram obsedate de păpuşi de hîrtie şi petreceam ore întregi decupîndu-le din hîrtie groasă, croind rochiţe şi eşarfe pentru ele din resturi.

Uneori mama ne făcea morişti, iar noi le prindeam de pasarela de metal de deasupra liniei ferate pe care o numeam Puntea Norilor. Ani mai tîrziu, cînd viaţa devenise mult mai grea şi mai complicată, treceam pe lîngă pasarela aceea şi mă gîndeam cît de fericite eram văzînd moriştile alea rotindu-se în bătaia vîntului.

Cînd eram mică, nu auzeam zgomotul de fond reprezentat de sunetele mecanice, aşa cum îl percep acum în Coreea de Sud şi în Statele Unite. Nu existau maşini de gunoi care să tulbure liniştea, claxoane care să ţipe sau telefoane care să sune pretutindeni. Nu auzeam decît zgomotele pe care le făceau oamenii: femei care spălau vase, mame care îşi strigau copiii, clinchetul lingurilor şi al beţişoarelor în bolurile cu orez cînd familiile se aşezau la masă. Uneori auzeam cînd prietenii mei erau certaţi de părinţii lor. Pe atunci nu erau nici muzică răsunînd strident în fundal, nici ochi lipiţi de ecranul smartphone-urilor. Dar existau intimitate şi legături între oameni, ceva greu de găsit în lumea modernă în care trăiesc astăzi.

În casa noastră din Hyesan, ţevile de apă erau aproape tot timpul uscate, aşa că de obicei mama ne ducea hainele pe malul fluviului şi le spăla acolo. Cînd le aducea înapoi, le punea pe podeaua caldă ca să se usuce.

Deoarece curentul electric era atît de rar în cartierul nostru, de fiecare dată cînd se aprindeau luminile, oamenii erau aşa de bucuroşi, încît se apucau de cîntat, băteau din palme şi chiuiau. Ne trezeam chiar şi în toiul nopţii ca să sărbătorim. Cînd ai atît de puţin, şi cel mai mărunt lucru te poate face fericit – iar aceasta este una dintre foarte puţinele trăsături ale vieţii din Coreea de Nord care chiar îmi lipsesc. Desigur, luminile nu rămîneau niciodată aprinse prea mult timp. Cînd se stingeau, pîlpîind, spuneam „Ei, asta e” şi ne culcam la loc.

Chiar şi atunci cînd venea curentul, intensitatea era foarte slabă, astfel încît multe familii aveau cîte un amplificator care să le ajute să pună în funcţiune aparatele electrocasnice. Aceste maşinării luau mereu foc, iar într-o noapte de martie s-a întîmplat şi la noi acasă, pe cînd părinţii mei erau plecaţi. Eu eram foarte mică şi nu îmi amintesc decît că m-am trezit şi am început să plîng în timp ce cineva mă ducea în braţe prin fum şi flăcări. Nu ştiu dacă m-a salvat sora mea sau vecinul nostru. Mama a venit alergînd într-un suflet cînd i-a spus cineva că ne luase foc casa, dar eu şi sora mea eram deja la adăpost, în vecini. Casa noastră a fost distrusă de incendiu, dar tata a reconstruit-o rapid cu mîna lui.

După aceea, ne-am făcut o grădină în curticica noastră. Mama şi sora mea nu erau interesate de grădinărit, dar mie şi tatei ne plăcea la nebunie. Am sădit dovlecei şi varză, castraveţi şi floarea-soarelui. Tata a plantat şi nişte flori frumoase pe lîngă gard, cărora le spuneam „cerceluşi”. Îmi plăcea la nebunie să îmi atîrn la urechi florile lungi şi delicate şi să mă prefac că sînt cercei. Mama l-a întrebat pe tata de ce iroseşte un spaţiu preţios plantînd flori, dar el nu a băgat-o în seamă.

În Coreea de Nord, oamenii trăiau aproape de natură şi învăţau să prezică vremea de a doua zi. Nu aveam internet şi de obicei nu puteam urmări emisiunile transmise la televiziunea de stat pentru că se întrerupea curentul. Aşa că trebuia să ne descurcăm singuri.

În lungile nopţi de vară, toţi vecinii noştri stăteau în faţa caselor în aerul înserării. Nu erau scaune; ne aşezam direct pe pămînt, uitîndu-ne la cer. Dacă vedeam milioane de stele, cineva zicea:

— Mîine o să fie senin.

Şi toţi murmuram aprobator. Dacă erau doar mii de stele, altcineva putea să spună:

— Se pare că mîine o să fie înnorat.

Aceasta era la noi prognoza meteo.

Cea mai frumoasă zi din fiecare lună era Ziua Tăiţeilor, cînd mama cumpăra tăiţei proaspeţi, fragezi, care erau făcuţi de o maşinărie din oraş. Voiam să reziste mult, aşa că îi împrăştiam pe podeaua caldă a bucătăriei ca să se usuce. Era ca o sărbătoare pentru mine şi sora mea pentru că şterpeleam cîţiva tăiţei şi îi mîncam cît erau încă moi şi dulci. În primii ani din viaţa mea, înainte ca vîrful foametei care a lovit Coreea de Nord la mijlocul anilor ’90 să pună stăpînire şi pe oraşul nostru, veneau şi prietenii noştri pe la noi şi împărţeam tăiţeii cu ei. În Coreea de Nord, trebuie să împarţi totul. Dar mai tîrziu, cînd situaţia a devenit mult mai grea pentru familia noastră şi pentru ţară, mama ne-a spus să-i alungăm pe copii. Nu ne mai permiteam să împărţim nimic.

În vremurile bune, o familie avea la masă orez, kimchi, nişte fasole şi supă de alge. Însă toate astea erau prea scumpe în vremurile de restrişte. Uneori nici nu mai mîncam şi adesea nu aveam de mîncare decît un terci subţire de grîu sau orz, fasole ori cartofi îngheţaţi şi măcinaţi din care se făceau nişte plăcinţele umplute cu varză.

Ţara în care am crescut nu semăna cu cea pe care o cunoscuseră părinţii mei în copilăria lor, în anii ’60 şi ’70. Cînd erau ei mici, statul avea grijă de nevoile de bază ale tuturor: îmbrăcăminte, îngrijire medicală, mîncare. După ce s-a terminat Războiul Rece, ţările comuniste care susţinuseră regimul nord-coreean l-au abandonat, iar economia noastră controlată de stat s-a prăbuşit. Nord-coreenii erau brusc pe cont propriu.

Eu eram prea micuţă ca să-mi dau seama cît de disperată devenea situaţia în lumea adulţilor, în timp ce familia mea încerca să se adapteze la schimbările masive care aveau loc în Coreea de Nord în anii ’90. După ce eu şi sora mea adormeam, părinţii mei rămîneau cîteodată treji, chinuiţi de griji, întrebîndu-se ce ar putea face ca să nu murim cu toţii de foame.

Am învăţat repede să nu repet ceea ce auzeam fără să vreau. Am fost învăţată să nu-mi exprim niciodată părerea, să nu pun nimic la îndoială. Am fost învăţată să respect pur şi simplu ceea ce îmi spunea guvernul să fac, să spun ori să gîndesc. Eu chiar credeam că Kim Jong Il, Conducătorul nostru Iubit, îmi putea citi gîndurile şi că aveam să fiu pedepsită pentru gînduri rele. Iar dacă nu mă auzea el, erau spioni pretutindeni, ascultînd pe la ferestre şi pîndind în curtea şcolii. Toţi făceam parte din inminban sau „unităţile populare” de cartier şi aveam ordin să pîrîm pe oricine spunea ce nu trebuie. Trăiam cu frică, iar aproape toată lumea – inclusiv mama – avea o experienţă personală care demonstra cît de periculos era să te trezeşti vorbind.

Eu nu aveam decît 9 luni cînd a murit Kim Ir Sen, pe 8 iulie 1994. Nord-coreenii îl venerau pe „Marele Conducător” în vîrstă de 82 de ani. Pînă la moartea sa, Kim Ir Sen condusese Coreea de Nord cu mînă de fier aproape cinci decenii, iar cei care credeau cu adevărat în el – inclusiv mama – erau convinşi că era nemuritor. Moartea lui a fost un moment de doliu profund, dar şi de nesiguranţă în ţară. Fiul Marelui Conducător, Kim Jong Il, fusese deja ales să-i succeadă tatălui său, însă vidul imens lăsat în urmă de Kim Ir Sen neliniştea pe toată lumea.

Mama m-a legat de spatele ei ca să se alăture miilor de persoane îndoliate care se îndreptau în fiecare zi, grupuri-grupuri, către piaţeta monumentului închinat lui Kim Ir Sen din Hyesan ca să-l plîngă şi să-l jelească pe Conducător în perioada oficială de doliu. Oamenii aduceau ofrande de flori şi păhăruţe cu lichior de orez ca să-şi arate adoraţia şi întristarea.

În perioada aceea, una dintre rudele tatei venise în vizită din nord-estul Chinei, unde trăiau mulţi etnici nord-coreeni. Pentru că era străin, nu avea acelaşi respect faţă de Marele Conducător, iar cînd s-a întors mama după unul dintre pelerinajele ei la monument, unchiul Yong Soo a repetat o poveste pe care tocmai o auzise. Guvernul de la Phenian anunţase că Kim Ir Sen murise în urma unui atac de cord, însă Yong Soo zicea că un prieten chinez i-a spus că auzise de la un ofiţer de poliţie nord-coreean că nu era adevărat. Adevărata cauză a morţii, a zis el, era hwa-byung – un diagnostic comun şi în Coreea de Nord, şi în Coreea de Sud care se traduce aproximativ prin „boală cauzată de stres mental sau emoţional”. Yong Soo auzise că existau neînţelegeri între Kim Ir Sen şi Kim Jong Il legat de planurile fiului celui mare al lui Kim de a purta negocieri cu Coreea de Sud…

— Opreşte-te! a spus mama. Să nu mai spui nici un cuvînt!

Era aşa de supărată că Yong Soo îndrăznise să răspîndească zvonuri despre regim, încît a trebuit să fie nepoliticoasă cu oaspetele ei şi să-i închidă gura.

A doua zi ea şi prietena ei cea mai bună erau la monument ca să mai pună nişte flori, cînd au observat că cineva vandalizase ofrandele lor.

— O, ce oameni răi sînt pe lumea asta! a zis prietena ei.

— Ai dreptate! a spus mama. Nici nu ţi-ar veni să crezi ce zvonuri oribile răspîndesc duşmanii noştri.

Şi apoi i-a povestit prietenei sale ce minciuni auzise.

În ziua următoare mergea pe Puntea Norilor cînd a observat o maşină cu aer oficial parcată pe uliţa de sub casa noastră şi un grup mare de oameni adunaţi în jurul ei. A ştiut imediat că urma să se întîmple ceva îngrozitor.

Vizitatorii erau nişte agenţi în civil ai temutei bo-wi-bu sau Agenţia Naţională de Securitate, ce administra lagărele în care erau închişi deţinuţii politici şi ancheta ameninţările la adresa regimului. Mai rău, aceştia nu erau din localitate; fuseseră trimişi de la centru.

Şeful agenţilor a întîmpinat-o pe mama în uşă şi a dus-o în casa vecinului, pe care o împrumutase pentru după-amiaza aceea. S-au aşezat amîndoi, iar el s-a uitat la ea cu nişte ochi ca de sticlă neagră.

— Ştiţi de ce mă aflu aici? a întrebat el.

— Da, a zis ea.

— Ei, de unde aţi auzit lucrurile alea? a întrebat el.

Ea i-a spus că auzise zvonul de la unchiul chinez al soţului său, care îl preluase la rîndul lui de la un prieten.

— Şi ce părere aveţi? a întrebat el.

— Este un zvon îngrozitor şi plin de răutate! a zis ea, cu toată sinceritatea. Este o minciună scornită de duşmanii noştri care încearcă să distrugă cea mai măreaţă naţiune din lume!

— Cu ce credeţi că aţi greşit? a întrebat el, pe un ton impasibil.

— Ar fi trebuit să mă duc la organizaţia de partid şi să raportez. Am greşit că i-am spus unei singure persoane.

— Nu, greşiţi, a zis el. Nu ar fi trebuit să rostiţi niciodată cuvintele acelea.

Acum era sigură că va muri. Îi tot spunea bărbatului că îi pare rău, implorîndu-l să-i cruţe viaţa de dragul celor doi copilaşi ai ei. Cum se spune în Coreea, a implorat pînă cînd a crezut că o să-i cadă mîinile.

În cele din urmă, el a spus cu o voce tăioasă care a făcut-o pe mama să-i îngheţe sîngele în vine:

— Nu trebuie să mai pomeniţi niciodată de asta. Nici prietenilor, nici soţului, nici copiilor. Înţelegeţi ce o să vi se întîmple în caz contrar?

Da, înţelegea. Cît se poate de clar.

Apoi l-a interogat pe unchiul Yong Soo, care aştepta neliniştit împreună cu familia noastră acasă la noi. Mama crede că nu i s-a aplicat nici o pedeapsă deoarece Yong Soo i-a confirmat agentului cît de tare se înfuriase cînd i-a relatat zvonul pe care îl auzise.

Cînd s-a terminat totul, agenţii au urcat în maşină şi au plecat. Unchiul s-a întors în China. Cînd tata a întrebat-o pe mama ce a vrut de la ea poliţia secretă, ea a spus că nu putea să vorbească despre asta şi nu a mai deschis niciodată subiectul. Tata a murit fără să ştie cît de aproape de dezastru fuseseră.

Mulţi ani mai tîrziu, după ce mi-a povestit toată tărăşenia, am înţeles în sfîrşit de ce, atunci cînd mă trimitea la şcoală, mama nu-mi spunea niciodată „Să ai o zi bună” ori „Fereşte-te de străini”. Ceea ce îmi spunea întotdeauna era:

— Ţine-ţi gura.

În majoritatea ţărilor, orice mamă îi încurajează pe copiii ei să pună tot felul de întrebări, dar nu şi în Coreea de Nord. Imediat ce am crescut suficient de mult ca să pricep, mama m-a avertizat să am grijă ce vorbesc.

— Ţine minte, Yeonmi-ya, îmi zicea cu blîndeţe, şi atunci cînd crezi că eşti singură, şi păsările şi şoarecii îţi aud şoapta.

Nu voia să mă sperie, dar am simţit în mine întuneric şi groază.