© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7042-0

ISBN PDF: 978-973-46-7043-7

ISBN print: 978-973-46-7014-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Micleuşanu M.

Foto autor : Iulia Pană

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mircea Ţuglea (1974-2017) a debutat cu volumul Proezia, în 1996, care a obţinut în acelaşi an, la Satu Mare, premiul revistei Poesis. A studiat, după terminarea facultăţii, la Universitatea din Viena, cu o bursă oferită de profesorul său, Marin Mincu, la acea vreme deţinător al Premiului Herder. În timpul studenţiei, a fost unul dintre fondatorii şi, mai apoi, coordonatorul Cenaclului de Marţi din Constanţa. În presa culturală, a editat aproape 150 de numere ale Suplimentului de Marţi, apărute în cotidianul Observator de Constanţa. Câteva dintre eseurile din acea perioadă se regăsesc în al doilea volum (electronic) intitulat Y2K. Tot în 2001, publică o a doua carte de poezie, numită chiar mircea ţuglea. În 2006, primeşte premiul pentru proză Quintessenz (Grenzüberschreitung – Trecerea frontierei), oferit de Fundaţia Alfred Toepfer din Hamburg. Înfiinţează „Pătratul literar“, cenaclu din care vor rezulta autori importanţi, precum Oana Cătălina Ninu sau Tudor Ganea. Până în 2006, conduce Revista de Marţi, din care apar circa 30 de numere. În 2007, iese Reactualizarea sensului, studiu critic despre relaţia dintre avangardismul românesc şi poezia lui Paul Celan. Acesta va fi continuat, peste câţiva ani, de Lirica lui Paul Celan şi gândirea contemporană, în cadrul unei burse postdoctorale oferite de Academia Română (2010-2012), la Florenţa. A predat, din 2013, la Universitatea din Silistra, Bulgaria, şi la Universitatea Ovidius din Constanţa. În 2015 îi apare al treilea volum de poezie, jivina, divina. Urmează, în 2016, al treilea volum de critică aplicată, numit Literarsură, reunind textele relevante din ultimii 20 de ani. În 2016 beneficiază de o rezidenţă de creaţie FILIT, la Ipoteşti – sursa romanului de faţă. A fost redactor-şef al Revistei Tomis.

Iulia

…în Viena, vara anului 1997. Un cămin studenţesc, aproape de centru, Haus Döbling. Se fac câteva staţii, cu tramvaiul 38, din Piaţa Universităţii. În tramvaiul ăsta am citit, de curând, cele Drei (de fapt, Vier) Geschichten ale lui Süskind. Cu tramvaiul, care merge până sus, în Grinzing, mă duc şi mă-ntorc în fiecare zi la sau de la Universitate. Un pic mai încolo, a fost internat Eminovici. Însă-acum sunt aici, în camera mea de cămin, dimineaţa devreme. Abia m-am trezit, singur. Până când iese ea din cabina de duş, înfăşurată-n portocaliu, cu un prosop pe trupu-i gol, umed. O trag instantaneu în pat. Ne zvârcolim, adulmecăm pielea, degetele picioarelor. Ea are un obicei special, de a-mi linge degetele. Îi plăcea, mai apoi, să ne iubim plini de nisip, pe plajele de la hotel Majestic. Dar acum facem din nou, împreună, duş şi ieşim în oraş. Este pe undeva un fel de talcioc, Flohmarkt în vieneză, adică o „piaţă de purici“. Se ţin aproape zilnic târgurile astea – fiecare vinde sau cumpără ceva. Şi, de cele mai multe ori, în curţi sau în faţa caselor, în locuri banale. Ea îşi ia două discuri de vinil şi nişte mărgele, iar eu, ediţia completă, în cinci volume, a operelor unui poet bucovinean, de care n-auzisem. Mergem să mâncăm ceva la un Schnitzelhaus, apoi ne-ntoarcem la cămin. Dormim, îmbrăţişaţi. Seara, ca să mai câştig ceva bănuţi, fac pe barmanul la restaurantul căminului studenţesc. Este deschis doar câteva ore pe zi, de la 8 seara la 12, şi cei care servesc o fac prin rotaţie – fiind, desigur, din cămin. Dacă tot sunt de-aici, mi-am zis, de ce n-aş face şi eu treaba asta? În definitiv, e o muncă cinstită şi care nu presupune decât să torni nişte băuturi. Aşa c-o invit şi pe ea, îi prepar un cocktail şi, în timp ce-l soarbe, observ cum mai mulţi tipi se-apropie de masa la care stă, singură. Le transmit din priviri să se-ndepărteze, mai vin şi eu pe la masă, când nu sunt comenzi, ca să se vadă că-i însoţită. Se rezolvă. Atmosfera-i una calmă, fără scandal. După ce se-nchide barul, mă gândesc ce să facem. Îi propun o plimbare pe acoperişul căminului. Am mai fost pe acolo, cu Achim, vecinul meu de palier, născut în Franţa şi care studiază, culmea, în Viena. Mi-a arătat cum se ajunge pe-acoperiş şi cum, de-acolo, se poate vedea panorama oraşului, luminile sale, copacii burtoşi picotind. Urcăm scările, trecem de ultimul etaj. Suntem pe-acoperiş. Ea se rezeamă de bară, iar eu, din spate, simt ceva irezistibil. Mă apropii, îi ridic fustiţa scurtă, de vară, şi o pătrund. Este riscant, dacă aş fi prea brutal aş putea-o arunca peste balustradă. Lent, trebuie să fie lent. Într-un târziu, încleştaţi, rămânem privind stelele, sorii, de asupra Vienei – în vara anului 1997.

„Cum te-am găsit eu, doctoriţă, pe tine?“, m-a întrebat, pe când ne plimbam către Arsenal, într-o seară, să vedem răţuştele. „Ce-o să fac? Să vin acasă, după operaţii, iar tu să scrii toată ziua?“ Era nervoasă, îşi uitase cardul la bibliotecă, de unde-o rugasem să-mi prelungească, în drum, nişte cărţi împrumutate. „De parcă o să le citeşti vreodată!“ „Le-am citit, în mare.“ „Uite, deşteptul ăsta zice că Viena are 6 locuitori. O chestie logică, formal. Dar falsă. Hai, zi: câţi vezi în jur?“ Înaintam pe nişte străduţe. Singurii, pe-o trecere de pietoni, erau unii care traversau: mama în faţă, băiatul în spate, fata după el, cu tatăl în coadă. „Dacă ne punem şi pe noi doi, suntem fix 6. Deci, ăsta are dreptate“. „Stai, că mai vine unul“, mi-a zis, preocupată. Se-apropia în viteză un tir care nu-ncetinea la trecere. Copiii erau la mijloc, chiar pe banda lui, iar părinţii nu ştiau dacă s-o ia în faţă sau înapoi. I-ar fi lovit oricum, fie pe mamă şi pe băiat, fie pe fată şi pe tată. Şoferul, adormit de drum, a observat în ultima clipă stopul şi-a oprit brusc, bufnind, la câţiva centimetri de copii, care se întorseseră, crispaţi de spaimă, ridicând palmele ca apărare. Cumva, mi s-a părut, ei opriseră tir-ul. Şi atunci i-am văzut: nicio îndoială că erau gemeni – fata avea părul lung şi cârlionţat, băiatul, mai scurt şi abia uşor ondulat. În rest, aceiaşi. „Of“, mi-a spus Iulia, „aşa rămânea Viena fără 2 locuitori, din ăia 6“. „Hai să vedem naibii răţuştele şi să mâncăm ceva.“ La întoarcere, am luat tramvaiul D, apoi 38-ul şi ne-am oprit într-un restaurant chinezesc, unde l-am găsit la o masă pe Mişu, cum îi ziceam lui Eminovici, bombănind ceva-n româneşte. Cum noi înşine trăncăneam, intrând în restaurantul din vara aia a lui 1997 (sau să fi fost 1887?) – în Jasmin, care nu numai că spăla bani, dar avea şi mâncare bună –, el şi-a ridicat ochii şi ne-a invitat la masa lui. Era la jumătatea distanţei dintre Haus Döbling, unde stăteam, şi sanatoriul unde era internat Mişu – în Oberdöbling. L-am văzut privind distrat la porcul Sichuan, dând peste cap nenumărate pahare de sake. Ieşind din restaurant fără să plătească. L-am iertat, fiindcă observasem (de la bun început) că înjura bine. Ne despărţeau câteva sute de metri – o staţie, două de tramvai, care mergea până-n Grinzing, de la Universitate, pe dealurile pline cu vii ale Vienei. Între noi era un magazin aproape nonstop (dacă era Billa sau Eurospar, asta nu mai reţin) în care ne-ntâlneam involuntar, mai târziu. Ne băgase în seamă şi el, odată, când Iulia m-aştepta în faţa casei de marcat şi striga, în română: „Ciocolată, ciocolată ai luat?“. „Nu. De care?“ „Mai contează? Mi-a scăzut glicemia, nu vezi?“ Şi, într-adevăr, părea să se prelingă, în aerul condiţionat din magazin, după dogoarea de-afară. Mişu, care era în spatele meu la casă, a zâmbit, a luat o tabletă din raft, la-ntâmplare, şi mi-a pus-o în coşul de cumpărături. „Ia-i fetii o ciucalată“, mi-a zis. Pe atunci încă nu ştiam cine-i, cred c-a fost prima noastră coliziune. Mai pe urmă, îl urmăream cum mormăia savuros, concentrat, şi, fiindcă nu vorbeam deloc în română cu altcineva (în afară de ea), îl salutam, în timp ce trăgea, meticulos, de căruciorul plin de cafea, cu căştile în urechi şi jucând, totodată, pe telefon un joc cu nişte păsări nebune.

Am ieşit după-aceea la bere în nesfârşitele Gasthaus-uri ale Oberdöblingului sau, mai încoace, înspre centru, şi am avut discuţii interminabile, plimbându-ne prin preajma casei lui Freud, de pe Berggasse, unde nu existau decât un pat („celebrul pat“) şi o lampă – plus fotografiile. Priveam câinii cum alergau, traşi de oameni. Atmosfera era una de înserare. Am şi scris atunci unul dintre poemele de care mă simt cel mai mult legat: Liebe. Despre senzaţia unei singurătăţi absolute, din care, deodată, să te trezeşti înfipt într-un trup cald. Am vorbit cu Mişu serile, i-am spus că aia cu „Fiind băiet“ n-o să i-o publice nimeni, că, „dacă scrii tot aşa, chiar n-o să te publice nimeni, vreodată“. „Crezi“, îmi răspundea, „că de asta nu mă publică?“. „«Băiet» sună mai moale, mai scâncit.“ „Da“, ziceam, „mai miorlăit“. „Uită-te la asta, la Heide.“ Tocmai candidase la primăria Vienei şi câştigase, cu vreo 60 la sută, pe baza unui program proimigraţie. Erau celebre vizitele ei în cartierele de imigranţi, deşi provenea din FPÖ-ul lui Jörg, convertită apoi la liberali. Treceam pe lângă un afiş electoral al ei, în care mulţumea pentru voturi. I-am spus lui Mişu: „Fiind băiet?“.

Într-o seară, tot la Jasmin, am stat mai mult. După câteva sake-uri, Eminovici ne-a povestit despre o actriţă cu nume de faraoană, Cleopatra sau cam aşa ceva, căreia îi dădea târcoale, despre alta, Veronica, care-l implora să se căsătorească cu ea, iar el o refuza sistematic. N-am înţeles de-atunci, din acea seară, decât că este cam îndărătnic. Reţin mirosul de frezie din restaurant, parfumul suav al sake-ului – până şi beţele chinezeşti cum erau aşezate. Ştiu că ea venise îmbrăcată într-o bluză galbenă şi în fustă – cumpărate, ambele, de la un C&A, de unde-mi luasem şi eu două tricouri pe care le port şi acum. Ne-a spus două versuri, care ni s-au părut banale – ceva de genul „A fost odată ca-n poveşti/ A fost ca niciodată…“. O prostie. Cu asta încep toate poveştile noastre. Am început să râdem, iar el, în faţa sake-ului, a avut o grimasă şi, dintr-odată, o lacrimă i s-a strecurat în mustaţa aia mare şi stufoasă. Şi-a luat căştile, iPhone-ul şi-a ieşit fără s-achite nota.

În vara aia am stat în Viena – abia două săptămâni m-am întors în România. Să vă zic ce gândeam despre ea – despre toate femeile din viaţa mea. Ceva de genul c-am cunoscut-o la cheful Monikăi, când asta făcea douăzeci şi nu ştiu câţi de ani. Holul era plin de indieni şi de pakistanezi beţi, eu abia ieşisem de sub duş şi mă îndreptam, cam nesigur, spre masa unde părea că se află ceva haleală. Îl chemasem şi pe Mişu, dar părea cam pierdut. S-a cuplat până la urmă cu Shampa, care era atunci certată cu Achim. Deodată, mi-a sărit în faţă Monika şi, c-o privire de mâţă drogată, mi-a strigat că mai era acolo cineva din România. Îmi făcea nehotărâtă cu degetul într-o direcţie pe care nu o prindeam, aşa că am luat-o de braţ şi-am cărat-o mai aproape de ţintă. Dacă m-aş fi luat după degetele ei oricum n-aş fi ajuns niciunde, păreau să arate înspre orice. Chiar ajunsă aproape, dădea tot timpul din ele, de-ai fi zis că voia când să văd vreun păianjen alergând pe perete, când vreo pasăre care râdea prin ferestre, dar în niciun caz nu voia să mi-o arate. Nimeni nu ştia s-o arate. M-am aşezat lângă o tipă cam varză, după cum îşi iţea faţa printre norii de fum, c-o mutră din aia de genul vedeţi voi, şi-am întrebat-o ceva-n româneşte. S-a uitat la mine ca la o vacă. Cam eram, în context. Mă rog, mi-a răspuns în nemţeşte, n-am înţeles ce (la asta au contribuit nu numai cunoştinţele mele slabe de germană, ci şi muzica dată tare, vă rog să mă credeţi). În dreapta era Jamal, mort de beat, care mi-a urlat la ureche în hindi, bănuiesc, gesticulând. Părea să fie sigur c-am înţeles. Am mai apucat să aud, înainte de-a o lua la vale, ceva răstit în româneşte (aţi uitat că sonorul era la maximum?), din care reieşea că ea se afla totuşi dincolo de tipa cu vacile (Sabine, mi-am amintit cum o cheamă!). Era, adică, cea de dincolo de Sabine. OK. Am înţeles. Acum nu rămânea decât să mă îndrept înspre ea. Dar lucrurile erau îngrozitor de dificile. Permiteţi-mi să vă descriu situaţia:

Suntem într-un cămin (sau am mai spus asta?), la etajul doi. Se ajunge din centru cu tramvaiul 38, a cincea staţie sau ceva asemănător (a şasea, a patra? Habar n-am). De la Universitate trebuie să cobori într-un pasaj subteran, să-ţi iei de-acolo nişte gogoşi – e obligatoriu, nu poţi să-ţi iei bilet dacă nu-ţi iei gogoşi. După ce ţi-ai luat gogoşi, te urci în tramvai şi te bucuri că nu mai trebuie să auzi chestia cu „bitte alle aussteigen“, că doar suntem nu la capăt, ci la început de linie. Ai în mână un fel de sandvici în franzelă, pe care-l ronţăi pe când tramvaiul se târăşte ca mortul. Opţional, poţi avea şi o cărticică pe care s-o baleiezi cu gândul la berea care te aşteaptă. Eşti student, nu-ţi poţi permite beri în oraş. În camera ta de cămin, numărul 214, te aşteaptă baxuri de bere, iar mai sus, deasupra rafturilor, stau cadavrele celor răpuse. Ştii că va trebui cândva să le arunci pe toate, dar ţi-e groază de ideea de-a căra saci de doze de bere până la gunoi, aşa că aştepţi până când camera se va umple. Femeile de serviciu care fac curat cască ochii mari de fiecare dată când intră în camera aia. Este plină de doze. Dar ele sunt de prin Bosnia, au înţeles care-i treaba. Câteodată, unul dintre copiii lor se joacă în camera ta în timp ce ele aspiră, aruncând cu dozele în pereţi. Mai ales în pozele cu Emmanuelle Seigner, pe care le ţii atârnate. Sau în tabloul lui Bruno Munari (găsit tot într-un Flohmarkt – dac-o fi original sau nu, cine ştie?). Mai este o poză cu Regele Mihai şi cu Patriarhul. Şi ăştia ar vrea, dar nu se lasă. Sunt încăpăţânaţi. Zic numai nu şi nu. Întotdeauna vor zice aşa, şi asta-i bine. Să-ţi zică cineva „nu“. Mai ales Patriarhul. Dacă ţi-a zis „nu“, ai pus-o! Degeaba-i ţii pe perete, alături de sticla aia de ţuică primită de la Ileana. Se fac că n-o văd. Mai ales Regele Mihai. Îmi place tare mult când se strâmbă, ca şi cum nu i-ar conveni să bea şi el o ţuică. Aşa-i şade bine, arată totuşi a rege. Care nu bea ţuică. Mai ales de la Ileana. Este abstinent. Mă-ntrebam, privind adormit pozele astea, într-una dintre dimineţile răcoroase-ale verii, ce ne poate face pe noi mai fericiţi şi mai nu ştiu cum. Un fel de boală, de turburare. Zilele când zăceam la pat, febril, cu Iulia alături de mine, zâmbitoare şi alintându-mă cu câte-un „ooff, şoricelul meu e krank!“, au fost printre cele mai frumoase din Viena. Când a devenit, tot ca alint, Iulieta.

Da, în vara acelui an, în care l-am cunoscut pe Eminovici, am rămas în Viena. Zile întregi când nu făceam decât dragoste. Ieşeam, seara, pe la Jasmin şi înfulecam chinezeşte, ca să ne-ntoarcem mai repede-n pat. Zilele în care am rămas adormiţi, goi, în patul părinţilor, la ea acasă, şi ne-am preumblat pe malul unui braţ al Dunării. Zilele când ea ieşea de la duş înfăşurată-n prosopul portocaliu. Zilele-n care era o portocală – una zemoasă. Despre ele vorbesc – dar şi despre tristeţea, de neînţeles, a lui Mişu. Cu privirea sa pierdută, cu zâmbetul tâmp. Cu senzaţia transmisă că nimeni niciodată nu va ghici. Ea lucra atunci, chiar dacă nu terminase încă facultatea, ca asistentă la un cabinet ginecologic din Meidling. O aşteptam uneori, c-o cafea sau o bere, la cârciuma din colţ – citind vreun Le Monde vechi de câteva zile, pe terasă. După ce i se termina programul, urcam. O găseam de obicei singură – şi prima întrebare, din priviri, era: „unde?“. Avea preferinţe, pofte. Mi-a propus să facem amor chiar pe scaun, apoi pe patul de consultaţii, în lumina apusului. Am făcut. Ţin minte cum, cu infinitezimală viteză, am intrat în ea, pe scaunul ginecologic pe care stătea, cu picioarele larg desfăcute. Pe Mişu, în schimb, nu l-am mai văzut o vreme. Treceam în plimbările către dealurile cu vii ale Grinzingului deseori prin faţa sanatoriului şi mai puneam câte-o întrebare. Am aflat că sărea gardurile, seara, că evada aproape în toate nopţile, că nu-l mai recunoşteau când se întorcea. Am avut surpriza să-l întâlnim, tot la Jasmin, la masă cu… Jörg. Îl ştiam mai ales pe el, nu pe Jörg, aşa c-am întrebat, politicos, dacă putem să ne aşezăm. Şi, după-aceea, pe Mişu cum se întâlnise cu Jörg. Eh, nu se întâlnise. Jörg fusese şi el pacientul acelui sanatoriu – acolo se văzuseră cei doi. Iulia terminase în tot acest timp facultatea. Am fost la festivitatea ei de absolvire – chiar dacă n-a ieşit şefă de promoţie, a fost printre primii cinci. Însă urmau, cum ştiţi, nişte stagii de rezidenţă – dintre care unul, de psihiatrie, trebuia să se desfăşoare la Allgemeines Krankenhaus Wien (celebrul AKH – unde s-a tratat şi Regele Mihai) –, iar apoi, la clinici private – dintre care una era chiar aceea unde era internat Mişu. Şi sigur c-acolo a fost trimisă.

Acum mă aflu la Ipoteşti, unde a copilărit bietul Mişu. Să colinzi Ipoteştiul în trei prieteni e ca şi cum ai colinda Belgradu-n cinci, Berlinul în şapte, Parisul în unsprezece. Când am fost acolo prima oară, n-aveam prea multe de văzut, casa memorială era prăfuită şi pustie, muzeul închis, doar verzeala câmpului îţi izbea ochiul. Şi totuşi am găsit într-un magazin sătesc bere şi greble, plus cărţi cu aţe de păianjen şi-am desprins din raft cu încetineală, să nu mă-nece praful, chiar Intermezzo-ul Profesorului. De fapt, încă nu ştiam atunci că peste un an îmi va fi profesor şi la literatură, în carnet, se va lungi semnătura lui în dreptul notei mele. Îi răsfoiam cartea acum, lungit în iarba înaltă a insulei, cât nuferii murdari se desfăceau în amiază – era insula Cezarei, a visului ei chimeric, a Hieronymei şi a Thalassei, era chiar insula-n insulă. Păsările aduceau în ciocuri apă, stropeau dalele templului şi cu aripile îl măturau, cât prin buruieni se târa sâsâind şarpele. Nici călătorii şi nici corăbierii nu înnoptau aici, pe insula asta albă, în plină halucinarie şi Levant, insulă a zilei de dinainte. Mult mai târziu, răscolind tarabele anticarilor de la Universitate, am găsit şi primul volum din Intermezzo, după care, la Palatul Telefoanelor, în Bucureşti, aproape că m-am ciocnit de Profesor şi, pe hol, ne-am conversat îndelung, fără să-mi treacă prin minte să-i cer un autograf. Poate că nici nu mi l-ar fi dat, fiindcă aşa ar fi fost nevoit să-şi ia aerul lui oficial şi să spună, zâmbind ironic, „hai, du-te şi mai citeşte“. Chiar aşa, cu fraza cu care loveşte în studenţi, care le dă insomnii junelor decoltate de la examen şi pe care mi-o va arunca şi mie înaintea plecării la Viena. Mai bine mai târziu decât niciodată, şi-o fi spus – acum, însă, când stăteam lungit în iarba-naltă şi fumam, ziua aceea îmi părea la fel de departe ca şi furnica ce mi se plimba pe braţ şi pe care, c-un bobârnac, am aruncat-o tocmai într-un nufăr murdar. „Lacul codrilor albastru/ Nuferi galbeni îl încarcă“? – cum zicea Mişu? Aiureală.

Ceea ce mi se pare ciudat la Eminovici este faptul că nu s-a sinucis. Nepublicat, în mister total, distrus în efigie de colegii lui jurnalişti, aproape mort, mai avea încă forţă. Doi-trei dintre fraţii lui (am aflat mai târziu) îşi luaseră singuri viaţa. Alţi trei, dintr-o familie cu 11 copii, muriseră de mici, de tifos sau de holeră. Harieta, sora mai mică, avea o boală reumatică – poate chiar poliomielită. Aşa că Mişu purta, paradoxal, destinele întregului trib pe umerii săi. În rest, mama, Raluca – despre care vor urma câteva fragmente, dar până atunci, în pauza publicitară, ceva din Ficino. Iată: „Noi toţi iubim şi neîncetat iubim şi fiecare în alt fel, iar toţi aproape iubim greşit; şi cu cât iubim mai mult, cu atât iubim mai greşit“. Cum mie, evident, nu mi-e dată iubirea cea mare, a Afroditei Cereşti şi a Minţii Angelice, a Frumuseţii lui Dumnezeu, ci doar cea mică, Erosul Slăbănog, ce-ar trebui să fac? „Observând acestea, medicii antici au spus că Iubirea este un fel de umoare melancolică şi un fel de nebunie, care se vindecă prin coit, post, beţie şi mişcare multă.“ Cam contradictoriu. „Este bine ca sufletul să ne fie preocupat şi legat de lucruri multe, diverse şi greu de îndeplinit; să ne luăm de multe ori sânge, să bem vin limpede şi parfumat şi să ne îmbătăm deseori pentru ca sângele vechi şi dospit să fie îndepărtat şi să se refacă în noi un sânge nou şi un spirit nou“; dar, „ca să nu ajungem şi noi la nebunie vorbind prea mult despre această turburare“, vom încheia spunând doar, după vorba Sfântului Augustin, „Iubeşte şi fă ce vrei“, fă-te iubit dacă poţi. Eu n-am putut.

N-am putut fiindcă ceva s-a-ntâmplat. Jörg, care-a stat vreo două luni în sanatoriul din Oberdöbling, ferindu-se, desigur, să atragă atenţia presei – asta nici nu comenta, de fapt, stagiul estival al guvernatorului Carintiei, la acea vreme, poate, cel mai important om din ţară, şeful FPÖ-ului (Freiheitliche Partei Österreichs – adică Partidul Libertăţii din Austria), şi care, în plus, o dăduse şi pe Heide, primăriţa Vienei, plecată de la el şi ajunsă la liberali –, Jörg ăsta, aşadar, o ochise. Era un bărbat atractiv, recunosc, cu o aură puternică, încă tânăr şi al cărui discurs prindea la fix într-o Austrie devastată de creşterea preţurilor, odată cu trecerea la euro, de valuri de refugiaţi şi de imigranţi, inclusiv din România – care erau priviţi ca wilde Menschen, „oameni sălbatici“. Susţinea, direct, ieşirea din Confederaţia Europeană. Nu-i de mirare cum a sfârşit, cam la fel cum a păţit-o prinţesa Diana. Dar, în cele câteva luni în sanatoriu, alături de Mişu, şi în timpul practicii ei, situaţia s-a schimbat. Fiindcă au venit alegerile parlamentare, iar FPÖ le-a câştigat detaşat, bazat, fireşte, şi pe succesul la primăria Vienei. Jörg era în postura, acum, de-a fi numit prim-ministru. Flirta, însă, c-o biată doctoriţă practicantă din sanatoriu, cea care îi va da ultimul ajutor, în accidentul de lângă Klagenfurt. N-a ajuns prim-ministru, datorită presiunilor internaţionale – a murit pe autostradă, răsturnându-se cu maşina.

Am auzit nişte bătăi în uşă, după cheful Monikăi. M-am ridicat şi-am deschis-o. În prag stătea ea, care mi-a spus: „Am văzut că mă priveşti ciudat“. „Ai văzut bine“, i-am răspuns, cam morocănos. „De ce?“ „Intră şi vei afla.“ A făcut jumătate de pas, cât să treacă de pragul uşii: „Te gândeşti la ce mă gândesc şi eu?“. „Exact la asta“, am zis. „Dacă faci restul de pas, înseamnă c-accepţi.“ A surâs obosită şi a păşit. „M-a prevenit Sabine să nu rămân singură cu tine.“ „Şi ai rămas.“ Era aproape 5 dimineaţa. Am luat-o de cum a intrat, cu fulgi cu tot, şi-n drumul până la pat am dezbrăcat-o rapid. Avea sânii mici, dar tari ca piatra. Tocmai de-aia se pliau în rochiţa scurtă pe care-o purta. Am răsucit-o într-atât, încât am adormit în ea, fară să ştiu prea bine dacă ejaculasem sau nu. Mi-a spus, în germană, celebra frază: Ich bin verrückt, verrückt nach dir (adică „sunt înnebunită, înnebunită de tine“). De-atunci, la trezire, mi-a rămas obiceiul s-o caut prin pat. De cele mai multe ori, însă, nu mai era.

De ce cu sânii mai mici? – l-a întrebat cândva pe Mişu o realizatoare de la ORF. De ce preferaţi femeile cu sâni mici? Fiindcă sunt mai tari, a răspuns. Îmi place ca ţâţele să fie ferme, zglobii, să le pot ţine în mână – îmi place să le pot ţine, pe ambele, într-o singură mână. Asta cu sânii mici vine dintr-o vizită la Kunsthistoriches Museum – aveam, pe atunci, o cartelă care permitea accesul nelimitat la toate muzeele publice din Viena şi cu care am făcut schimb cu Mişu. La Rubens, vigoarea şi viaţa actorilor se recunosc după culoarea pielii lor, s-ar zice: de la nuanţele mai întunecate (bărbaţii, morţii) la cele mai deschise (îngerii, femeile), deşi aici lumina ori întunecarea au alt motiv. Cărnurile în exces, ca şi slăbiciunea, indică o aceeaşi condiţie statică. De exemplu, bărbaţii, actorii „activi“, au muşchii fin conturaţi, în timp ce femeile şi îngerii sunt ireali, grăsuni, iar morţii, palizi, scheletici. Scena pe care se îngrămădesc actori, minuni, fructe, coloane, principi şi sfinţi, fără peisaj sau fundal, esenţializează contrariile, c-o flamboaiantă, viu colorată izbucnire a lor. Eminovici a fost dezgustat de „cărnurile“ rubensiene – atât de apropiate de moarte. Mi-a zis că nu vrea o femeie căzută din Rubens.

Acum, Raluca. Nu era aşa pătrăţoasă ca-n poze. Pozele au reconstituit-o parţial – blurate, pixelate. Adevărul este că, după 11 copii, se ţinea încă bine. Avea, cred, vreo 60 de ani când a venit la Viena. Raluca Juraşcu, mama lui Eminovici, cea nerecunoscută, cea care-şi pierduse aproape jumătate dintre copii, cea care, însă, a schimbat involuntar destinul lumii. Atunci, Jörg era pe cai mari, pe punctul de-a fi numit cancelar al Austriei. Să mai spun că Austria, din cauza unui atentat uşor previzibil, asupra arhiducelui, a declanşat primul război mondial şi carnagiul care-a urmat? Şi că putea acum, cu Jörg cancelar, să-l înceapă pe-al treilea? Raluca l-a frânat fără voie – ea, cu întreaga tagmă de imini din care provenea Mişu, de prin zona Banatului. Imini, ce cuvânt. Limba asta-i, pe bune, o comoară.

A aterizat în Viena – la propriu, pe aeroportul Schwechat (de unde şi numele mărcii de bere Schwechater cu care-mi umplusem camera şi unde l-am văzut, mai târziu, strecurându-se şiret pe-un prim-ministru al României, către staţiunile de schi). Raluca venise alarmată de articolele din ce în ce mai vitriolante pe care Eminovici le trimitea la Timpul şi care-i stârneau procese de presă şi duşmănii în masă. Îi citeam şi eu, la vreo săptămână, editorialele – deşi Timpul încă n-avea pe-atunci ediţie online. Era doar în Karlsplatz, la chioşcurile aflate în pasajul subteran din faţa Operei, unde găseai, practic, toate ziarele din lume. Aveau şi România liberă, ba chiar şi ProSport. Mişu fusese ani de zile editorialistul Timpului, ba se pare că, uneori, alcătuia aproape singur ziarul. Susţinuse în articolele lui ideea unei Europe confederative, şi-i de mirare că acum stătea la taclale cu Jörg, care voia să iasă din ea. Ceva important stătea în balanţă. Dac-ar fi căzut Confederaţia, ar fi căzut toată Europa şi-odată cu ea lumea. El zicea cam aşa: „să piară oamenii cu toţi/ s-ar naşte iarăşi oameni“ într-un fişier pe care mi l-a transferat pe tabletă, prin bluetooth, şi care abia c-a-ncăput. Sunt mai bine de-o mie de pagini acolo, n-am cum să le redau. Le-am citit pe sărite, -n tramvai. N-au fost publicate niciodată.

Cu mama lui s-a certat imediat. Ea, în parcul cu tei din faţa sanatoriului, îi cerea să renunţe la gazetărie, la mizeriile jurnalistice în care era băgat, să încerce, mai bine, să-şi publice versurile, chiar şi la o editură mică. Am aflat toate astea când Raluca m-a sunat, după accident. El, în schimb, zicea că aici, la spital, este curat. La suflet şi la minte. A lăsat-o baltă şi-a luat-o spre Jasmin. S-a întâlnit cu Jörg. De-acolo, dintr-un sake într-altul, au hotărât să plece spre nu ştiu ce festival. S-au urcat în decapotabila lui Jörg şi-au dispărut. Câteva ore au mers pe autostradă. Eu eram atunci cu ea în Klagenfurt, unde tocmai fusese repartizată. Făcuserăm un amor uşor, ne răzuiam, fiecare cu unghiile pe spatele celuilalt. Avea nişte unghii care se puteau transforma în gheare. Când deodată a sunat telefonul – şi-am simţit ghearele în piele, nu pe piele. Maşina lui Jörg se răsturnase şi, din cauza ei, zeci de alte maşini intraseră în carambol. Era nevoie de toţi medicii disponibili. Şi în maşină se mai afla cineva. Bănuiam deja cine este. S-a îmbrăcat rapid şi-a plecat spre spital. După aceea, cam într-o oră, m-a sunat Raluca. I-am spus tot ce ştiam, însă, fără să-mi dau seama de ce, mă gândeam că era inevitabil să se-ntâmple. Spre dimineaţă, a ajuns la spital – Jörg deja murise, Mişu abia mai respira. A adormit adulmecând sânii mici ai unei doctoriţe care se aplecase înspre el. Cu un ultim efort, a tras-o de bluza albastră, sterilă şi i-a mirosit ţâţele ca pe o floare. Şi s-a dus.

În seara următoare, aveam examen. A trebuit să mă întorc în Viena, iar după aceea, am sărbătorit împreună cu Slawek. Trecusem cea mai grea probă: cea de limbă germană veche. Trebuia să iei un cuvânt sau mai multe şi să le aduci la forma actuală, explicând modificările fonetice. Profesorul mi-a zis, zâmbind, „nichts böses“ („nimic rău“). Am luat tramvaiul 38 până-n Grinzing şi am băut până noaptea vinuri din podgorii. Şi, după ce m-am întors cu Slawek în cămin, am adormit tun. M-a trezit chiar ea, dimineaţa. Avea un ghiveci, c-o enormă floare albastră. Mi-a spus: „N-ai nicio floare pe-aici“. Mda, trebuia să-nveselesc un pic atmosfera şi, în timp ce-o chemam în braţe, am zis: „Unde s-o pun, lângă fereastră?“. „Nu trebuie decât s-o mai vezi din când în când.“

De unde să fi pornit toate? Sigur, de la cheful Monikăi – dar mai departe, mai profund? Ne-am văzut prima dată atunci, prin februarie, cred, deşi ne cunoşteam de mult. Am încercat, amândoi, eschive. Biete precauţii să nu ne trezim în situaţia „noi doi, singuri, şi-un pat alături“, cum zice ea. Stă, de exemplu, câteva nopţi în cămin, două etaje deasupra camerei mele, şi nici „bună seara“ nu îndrăzneşte să-mi zică, de teamă că s-ar putea trezi în situaţia „noi doi, singuri, şi-un pat alături“, cum zice ea. Când, în sfârşit, îi spun că-mi place de ea, adaug imediat că nu sunt, de fapt, chiar îndrăgostit, ea aprobă zâmbind, fiindcă ştie c-o plac şi eu ştiu că ştie, iar faptul că întâlnirile noastre continuă şi după mica mea declaraţie arată că, cel puţin tacit, le consimte. În fine, cu ultimele noastre două ieşiri în oraş, înainte de deznodământ, ceva se schimbă, observăm, simţim amândoi cum alunecăm, cum pierdem controlul volanului. Sâmbătă seara mă invită la ea, aparent fără motiv ascuns, suntem singuri, noi doi şi-un pat, vorbim îndelung, privim la televizor, îşi întinde picioruşele peste-ale mele, eu încep să i le încălzesc cică, de fapt, să le mângâi, şi foarte încet palma îmi urcă, în timp ce ea se întinde, se unduieşte, până când ne trezim atât de aproape unul de altul, încât n-am ce face şi o sărut. Îmi răspunde, la început pasivă, apoi îngaimă-ncet că ceea ce facem nu-i bine, dar cum eu insist, ea sfârşeşte prin a mă încolăci cu braţele şi a-mi şopti că mă vrea. Se ridică, tulburată, cu privirea rătăcită, mă ia de mână şi-mi spune „vino dincolo“, la care eu o urmez şi mai tulburat decât ea. Ştiu că sunt atât de aproape de ceea ce-am dorit şi tocmai conştiinţa acestei apropieri maxime, îndelung aşteptate, mă face să eşuez. Blestem în gând această dedublare, această luciditate care mă determină ca, chiar şi-n clipele de extaz, ochiul conştiinţei mele să plutească deasupra şi de-acolo, agăţat de tavan, să zâmbească ironic. Ea încearcă să mă consoleze, să-mi spună că li se întâmplă tuturor şi că să las baltă orgoliile astea, dar într-un sfârşit adoarme şi se întinde, prin somn, cum pisicile. Tot blestemând şi dându-mi palme în gând, mi se face rău, aproape să vărs, mă zvârcolesc cu infinită graţie prin pat, gol, până când ea se trezeşte şi, de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat, începe să mă mângâie visătoare. Mai târziu, ieri, de fapt, când i-am povestit cum văzusem eu noaptea aceea şi întrebând-o „ce-ai fi zis de-un tip care, după ce că-i cam impotent, mai şi vomită?“, ea mi-a răspuns că „l-ar fi dat pe uşă-afară“ şi că „nu l-aş mai fi primit a doua oară“. Însă, atunci, întinzându-se prin pat ca şi cum tocmai ar fi făcut amor, mi-a zis gânditoare că n-ar fi crezut niciodată s-ajungă cu mine până acolo, chestie la care eu sughiţam amar (până acolo unde?), că s-a ferit de când m-a cunoscut exact de lucrul ăsta. Deodată trezit de această mărturisire, de faptul că ea se simte atrasă, fie doar şi sexual, de mine, o iau în braţe şi, până spre dimineaţă, ne zvârcolim. A doua zi, duminică, tocmai de Paştele catolic, ne plimbăm pe malul lacului şi rămânem întinşi, nuzi, unul lângă altul în soarele răcoros. Ne iubim toată noaptea ca nişte adolescenţi, ea se teme deja să nu se transforme totul în boală, în Sucht, şi până la urmă ne certăm, adormind îmbufnaţi. Luni dimineaţa, la trezire, îmi aduc aminte cuvintele ei, dinainte de-a se răsuci pe cealaltă parte, „nu-mi pare rău că m-am culcat cu tine“, şi-mi iau mutra mea ofensată, sunt cât pe-aci să plec, ies pe jumătate pe uşă, când ea-mi spune „chiar vrei să pleci?“, o iau în braţe şi mai rămân vreo oră. Ziua întreagă mă gândesc aiurea, cu ochii pe pereţi, şi când o sun, seara, îmi răspunde caldă, nu rezist şi-n jumătate de oră ajung iarăşi la ea. Ascultăm muzică franţuzească, şoptind versurile. A doua zi plec în Ungaria, la castelul Esterházy, şi sorbind o Bloody Mary la cafeneaua din Sopron mă minunez eu însumi de cum, şi de cât de repede, s-au întâmplat toate. Mai apoi, le declară nonşalant tuturor, inclusiv părinţilor, că-n cele trei zile-n care n-a răspuns la telefon n-a fost plecată nicăieri, ci a făcut amor, lucru pe care, evident, numai Sabine-l crede, şi auzind cu cine ţipă-n telefon, „Nein!“. Prin toate astea spuse chiar de ea ieri, în pat, amica-i îmi devine din ce în ce mai simpatică, aflu şi cum a-nceput prietenia lor, dar n-o povestesc deocamdată, fiindcă trebuie să revin: avea examen marţi, cu idiotul care i-a cerut să se culce cu el pentru a trece şi, desigur, pentru a putea termina facultatea. Vrând s-o ameţească total, tipul a amânat examenul, îngrămădind două-n aceeaşi zi, mâine, astfel ca, obosit, auditoriul să nu mai reziste până la ea, care e ultima pe listă, iar el să poată s-o-ncurce fără martori: ei bine, în marţea aceea a venit la mine deprimată şi, vorba ei, „pachet de nervi“, eu murind de ciudă că nu pot s-o ajut decât făcând dragoste cu ea sau vorbindu-i în stilul meu searbăd, lânced, care nu reuşeşte decât s-o deprime şi mai mult. Vineri ne-am văzut iarăşi, ea mai veselă, am mers în Grinzing la un Heuriger, plin de turişti şi de nemţi veseli, cântând liedurile lor aspre, ariene, şi-am mâncat un fel de şniţele de pui, la un vin roşu, şi, întorcându-ne spre miezul nopţii la cămin, ea mi-a reproşat în tramvai că sunt prea nerăbdător şi, naiv, că nu înţeleg ce înseamnă intimitatea unei femei şi că, probabil, nu prea am experienţă-n ceea ce priveşte nu fetişcanele de-o noapte, ci femeia cu care vrei să trăieşti. N-a spus chiar „femeia cu care vrei să trăieşti“, dar asta gândeam eu, automat, şi din ce în ce mă-ntristam, dându-mi seama că, de fapt, ea are dreptate, că n-o să înţeleg niciodată cum funcţionează o relaţie, ce înseamnă o dragoste adevărată, o femeie adevărată, şi dacă faţă de corpul femeii am infinite uimiri, cu atât mai infinite vor fi acestea faţă de sufletul ei. Nu putem cunoaşte nimic din ce-i înlăuntru, nici măcar cum inima fătului începe deodată, fără impuls, să bată, darmite felul în care, în spatele ochiului din ceafă, sufletul se încolăceşte în glanda lui. În cameră, m-a-ntrebat ce-i cu mine, i-am răspuns c-o altă-ntrebare, „ce-aş putea spune? că te iubesc?“, ea mi-a zis, „glumeşti“ şi „vorbe“, dar, răsucind cuvintele mele în minte, mi-a răspuns într-un târziu, „şi eu-s cam amorezată“, „da’ nu prea mult“, am ironizat eu, „oh ja“, mi-a zis, „mult“. Atunci am luat-o în braţe şi-am privit-o adânc în ochi şi-am stat aşa îndelung, atât de aproape, încât genele ni se-atingeau. „De fapt“, a adăugat sărutându-mă, „nu mult – ich bin verrückt, verrückt nach dir“.

Sau să fi început cu mult dinainte, din… Bucureştiul anilor ’80? Oraş sinistru deasupra căruia plutea El, fratele mai mare, ca un zmeu lipit de-o brichetă uriaşă, celestă. Peste străzile pustii, întunecoase, murdare. Ca un curcubeu peste Piaţa Galaţi. Oraş în care pe toate borcanele aruncate-n capul miliţienilor din căminele studenţeşti se lăfăia aceeaşi poză, cu rânjetul ei părintesc. Pe Inter, pe Teatrul Naţional, la Universitate. O irealitate televizată pe care coloanele oficiale o sfârtecau vâjâind. Prin care autobuzele se târau în lehamite, pe rute secrete, cărând rachete cu gaz metan. Acel Bucureşti înfometat, înfrigurat. Care-şi devora în viteză raţia de pâine cu gheare de pui. În care se dormea în bucătărie, se gătea pe reşouri, se gândea pe-ntuneric. Un cămin uriaş de nefamilişti, ai cărui locuitori începuseră să semene cu şobolanii. Să-şi bea viaţa, să-şi uite moartea. Se revărsau ca din Goya pe Magheru, se căţărau pe marile bulevarde ca pe nişte parâme. Coreeni balcanici, elementari, infinitezimali. Pixeli într-un cer-ecran de unde zâmbea El, suficient sieşi. Atoateştiutor, nemuritor. Ridicându-şi deja piramida, în centrul mahalalei. O mahala tăcută era acel Bucureşti. Se înjura pe tăcute, se făceau bancuri politice pe tăcute, dar încă se mai credea. În şobolănie, fiindcă altceva nu exista. Strada Primăverii, Comitetul Central, Piramida unde Marele Şobolan se va retrage şi-o dată la trei ani va învia în mătăniile ultimilor îndărătnici. Apoi o şleahtă de şobolani mai mici, mai grăsuţi, care rodeau producţiile record. Ăştia mai zvelţi, numai vână, cu ochii albaştri. Şi cei rasaţi, crema epocii, cu diplomaţii, doctorii şi profii ei universitari. Ceilalţi, în fine, şobolăneii. Toţi respirau acelaşi aer, toţi emanau aceeaşi putoare. De mortăciune. Toţi s-ar fi ucis între ei, s-ar fi tăiat pe muteşte cu şişurile, exersând crima primordială. Ar fi fost o orgie oedipală. Şi prin magma aceasta te târai tu, dulce şi snoabă. Ca o lumină îţi ştergea umbra asfaltul.

Nopţile chefuiai cu gaşca-n Athénée Palace, până când altă gaşcă, de taţi înţelegători, vă culegea dimineaţa din vreo secţie de miliţie, veseli şi ameţiţi. Demarau în trombă din faţa plutonierilor uluiţi şi vă certau zâmbind pe sub mustaţă. Acasă mama te aştepta c-un ceai calmant, pe care-l sorbeai moţăind. Visai deja la cheful următor. Îi povesteai ce „dăduse“ cutare de ziua odraslei lui şi plusaţi fericite-mpreună. Servise Ballantines, voi veţi da Johnny Walker. Dăduse Dunhill, JPS n-ar fi rău. Te gândeai ce blugi Levi’s, parfumuri Lancôme şi chiloţei Palmers să-ţi aducă papa. El te ruga să-ţi mai iei şi examenele. Îi plesnea obrazul tot ungându-i pe profi. Te făceai că înveţi în grădină, visându-ţi primul bărbat. Cum se zvârcolea, roşu la faţă, în tine. Venea vremea împerecherii, pisicile tale înnebuneau. Se întorceau scărmănate, jegoase, dar mulţumite. Te închipuiai măritată, însă-ţi trecea tot cheful zărind mâţişorii orbi. Intrai pe poartă urlând c-ai luat cinciul şi cereai bani de Sinaia. Fumai Carpaţi din amuzament. Pe Fowles îl citeai din snobism. Stilul tău de-a privi-n scârbă, dispreţuitor, punea pe fugă bărbaţii. Amărâţi, jerpeliţi. Erai o aristocrată, erai de Angora. Albă, grăsuţă, cu carnea plesnind de fericire. Mirosind a iasomie, printre toate putorile acelui Bucureşti de coşmar. Parfumul tău ar fi săturat toată ţara asta înfometată. De-ar fi ştiut, fabricile te-ar fi exportat în contul datoriei externe. Adorându-te, chiar şi imperialiştii şi-ar fi uitat planurile lor de hegemonie mondială. Ar fi rămas cu toţii ca fulgeraţi. Prostiţi, bâlbâiţi. Cu mintea bolborosind. Erai scumpă, doar sexul tău roz-deschis ar fi putut compromite războiul rece. Erai singura felină-ntr-o lume de şobolani.

În vremea asta, îngrămădiţi în puţinele cafenele rămase, literaţii dezbăteau virtuţile versului alb. Pletoşi eterici şi hippy îşi pasau unii altora operele beatnicilor, nişte cărţulii soioase de-atâta citit. Colindau triajele în căutarea unor mormane de fier vechi care să semene cu cimitirele de maşini. Se simţeau heruvimi călători într-un land pustiu. Scriau poeme cu frigidere, ciopleau imagerii virtuale. Aflaseră ce-i hiperrealitatea din spectacolele omagiale, din cele două ore zilnice de program TV. Erau şcoliţi, inteligenţi, îl citiseră cu toţii pe Barthes. Juisau în pliurile acelei epoci murdare ca într-un marsupiu. Tineri magi străbătând un Macondo dezolant, sfâşietor de trist. Rătăcind ani cu submarinele lor galbene prin burta balenei. Fără să creadă că, dincolo de lumea lor, există într-adevăr oceanul. Că îl mai mişcă luna, că valurile-i mai udă ţărmuri. Pluteau cu tot cu Bucureştiul în burta acelei balene, înghesuiţi în marsupiul moale-al realului. Cu toată fronda lor, cu poemele lor obraznice. Se simţeau bine, ca într-un uter. Erau şi ei nişte şobolănei, dar mai alexandrini. Îşi ridicau şi ei cu teamă ochii spre cer, acolo unde sticlea zâmbetul fratelui mai mare. Făceau şi ei bancuri de două parale, scriau şi ei versuri evazive. De n-ar fi fost prea mahmuri, s-ar fi măcelărit şi ei unii pe alţii, şi ei s-ar fi vândut pe arginţi. Şi ei ar fi călcat în picioare, vorba cuiva, principiul invizibil al demnităţii de sine. Trăncănind, ascultând la nesfârşit. Un duh bolnav intrase în pământul acesta. Se urla, se scria în vânt, într-o tăcere asurzitoare. Poezia devenise o limbă de lemn printre atâtea altele. Alături de discursul oficial, îngăimat de fiecare secretărel speriat. De băşcălia suficientă, dar deznădăjduită a pensionarilor aşteptându-şi rândul la cozi. Şi celelalte jargoane colorate, pline de vervă şi de referinţe sexuale. Erau toate limbaje duble, care evitau să numească sau numeau până la banalizare. Acest vacarm nu era decât o tăcere întoarsă pe dos, o lipsă fundamentală. De la şobolanul cel mare până la ultimii şoricei, nimeni nu spunea nimic. Toţi chiţăiau, încântaţi să se-audă. În cântecul burţilor goale, în liedurile patriotice, în poemele ironice răsuna acelaşi chiţăit. Neomenescul, prea-nfricoşatul chiţăit agonic.

Tu înfloreai în tot acest putregai. Dar n-ai fi ajuns, înconjurată de el, decât vreo secretară de partid voluptuoasă, eclatantă. Bărbaţii ţi-ar fi sărutat recunoscători mâna, ameţiţi de mireasma cărnii tale, loviţi de dispreţul privirii. Ar fi plecat împleticindu-se din biroul tău, lăsându-şi atenţiile ca pe nişte ejaculări precoce, timide. Te-ar fi visat nopţile, şi-ar fi frământat răzbunători nevestele. Ceilalţi, tovarăşii de drum, s-ar fi prăbuşit în marş horcăind. Soţul tău, fără măcar să-ţi bănuiască forţa, ar fi făcut carieră doar plimbându-se pe Corso cu tine la braţ. L-ai fi dus de zgardă până în Comitetul Central. Şi, ieşit de-acolo, ar fi rămas toată viaţa ambasador prin ţările calde, obsedat de tine-n umbra palmierilor. Ar fi sfârşit căţărându-se de turbare pe unul, fără să înţeleagă nimic. Te-ar fi torturat o vreme cu gelozii maniace. Plin de el, s-ar fi proiectat în tine la nesfârşit. Părăsindu-l, tu însăţi i-ai fi stors pe ceilalţi ca pe nişte bureţi. Doar fluturându-ţi leneşă părul. Ai fi descoperit uimită, încântată, câtă putere zace în corpul tău moale, alb-lasciv. Secreţiile sexului tău, zvârcolindu-se prin aer înmiresmate, ar fi chemat masculii din depărtări. Te-ar fi adorat cu burţile chirăind, cu testiculele umflate. S-ar fi zvârcolit în baia zâmbetului tău ironic până-n delir. Refuzându-i, i-ai fi făcut să se simtă aleşi. Ţi-ar fi divinizat cruzimea, ţi-ar fi slăvit dispreţul. I-ai fi nimicit, aneantizat. Înnebuniţi de excitaţie, şi-ar fi sfâşiat unul altuia carnea, şi-ar fi sfârtecat gâtlejurile. Sângele lor ar fi continuat să pulseze pe-asfalturi, ca un sex în orgasm. Într-o apoteoză care-ar fi sfărâmat cu tăria ei cerul-ecran, ar fi făcut ţăndări portretul fratelui mai mare şi-ar fi explodat înspre cosmos, toată doar urlet. Ai fi rămas singură într-un oraş în ruine, purificat. Dimineaţa, cerul ar fi avut culoarea sângelui tău menstrual, fermentând ovule. Şi din soarele în zenit ţi-ar fi plâns increat fătul – fătul nostru ce nu se va naşte nicicând.

Şi-ţi văd, în depărtarea-mi, nefericita istorie: ai fost una dintre cele două surori gemene, care-a supravieţuit. În mod real, asta nu-i o poveste. Probabil de-aici vine şi incredibila ta priză – şi simţul tău, inexplicabil, de-a vedea tir-ul îndreptându-se în viteză către trecerea de pietoni. Ai fost întotdeauna blamată fiindcă, prin supravieţuire, ai condamnat-o pe sora ta la moarte, întotdeauna slabă prin chiar faptul de-a fi fost mai puternică. Oscilând mereu între aceste pulsiuni. Palpitând. Nu numai că nu ni s-a născut fătul – nici noi nu ne-am născut pe deplin. Şi, încercând să forez, în spirală, cât mai adânc către sinele tău, mi-am amintit de primii ani din Viena. Aţi plecat chiar în seara în care Conducătorul era asasinat, de Crăciun – de fapt nu el, ci-o mască a lui, alături de-o italiancă roşcată. Nu v-aţi mai întors. Ajunsă aici, te-ai pozat cu familia pe treptele de la Universitate – unde aveai să studiezi medicina. Mulţi ani mai târziu, pe aceleaşi trepte, aveam să apar şi eu într-o fotografie cu Profesorul şi soţia lui, la primirea bursei. Arătai groaznic, fetiţă, cu grimase triste, depresive, ca nişte cicatrici. Cu părul scurt, dar vâlvoi, parcă abia ieşită din puşcărie. Nu-i de mirare c-ai dezvoltat agorafobie, că-ţi era frică să ieşi din casă, că până şi spaţiul deschis al unei piaţete ca Osloplatz, unde stăteaţi, te înspăimânta. Te-ai încolăcit în tine însăţi ca într-o cochilie – alături de sora ta moartă. Şi, încercând să intru în volutele ei, am transcris atunci, în semitrezie, un fel de vedenie cu tine:

Cândva, din zarea de leşie-a dimineţii, năvălind peste orăşel ca o ceaţă, un vulture alb îşi va înălţa aripile. Va pătrunde apoi, urcând scările cu trudă, înfoiat cum curcanii, până spre camera ta. Te va prinde atent, drăgăstos între gheare şi, cu pijamalele fluturându-ţi în vânt, va despica depărtările, lăsând în urmă un miros de somn, de sudoare. Nu-l vei simţi, cufundată cum eşti într-unul dintre visele tale scurte, care atât de des seamănă cu trezia, ci doar când pe plaja caldă a insulei te va lepăda vei tresări la auzul mării urcându-ţi pe glezne. Pleoapele cu greu îţi vei dezlipi, ca ieşită din delta altui vis, şi degetul mic al picioruşului tău va scânci. Ţi-l răsfăţam, pe vremuri, încălzindu-l la piept ca pe o pisică, şi-n tresăririle lui îţi descifram coşmarurile. Tu dormeai şi chipul tău scăldat de-ntuneric avea luciri ce străluminau negura ca nişte fulgere mătăsoase. Te trezeai brusc şi începeai să-mi dezmierzi piciorul. Îmi muşcai degetele, le ronţăiai precum carnea de pe os. Din cauza lăţimii patului, dormeam într-o poziţie aproape erotică, cu capul la picioarele celuilalt. Îţi îmbrăţişam gleznele moi, calde, îţi simţeam zvâcnirile, tresăririle somnului tău profund. Obrazul meu nebărbierit se freca de pielea ta albă şi, trezindu-te, îmi mângâiai la rândul tău părul de pe picioare. Te răsuceai şi, cu piciorul meu drept între sâni, începeai să-mi săruţi degetele. Colţuroase, cu unghiile netăiate şi buricul tare, strivit. Le savurai ca pe nişte bomboane. Degetele tale erau mici, fine, cu unghii de sidef rotunjite. Îţi sărutam talpa piciorului, şi tu tresăreai chicotind excitată. Coboram amândoi cu buzele, îţi simţeam saliva pe coapse. Până când ne întorceam brusc, prăvălindu-ne unul peste altul. Mârâiai de plăcere, ajunsă deasupra mea. Îmi strângeai sexul cu muşchii-n contracţie, îl învârteai ca o tiribombă înlăuntrul tău. Amuzat, îţi aşteptam orgasmul. Era ca un val care ar fi şters plaja, s-ar fi retras şi-ar fi revenit iar, mai înspumat. Şi aici, pe această plajă străină, îmi vei striga numele. Dar eu nu voi mai fi, nu-ţi voi mai strânge părul căzându-mi pe piept, ca atunci, spre a-ţi privi extazul rătăcit, speriat. Sub tine va fi doar nisip umed şi răcoros.

Şi trezindu-te acolo, între stânci, vei aştepta zile întregi dimineaţa care nu va veni. Departe de tine, din cămăruţa mea, te voi veghea, îngăimând descântece, iar tu le vei auzi coborând pe plajă în ritmuri încete şi-nvăluindu-te. Fetiţă, lolită şi nimfă iubită. Soră pe care niciodată n-am avut-o şi pe care am necinstit-o noapte de noapte, fetiţă. Primeşte-mi cuvintele precum mă primeşti în tine, în întunericul cald al pântecelui tău. Sunt de-o sevă mai tare decât orice spermie, sunt codiţa gândului meu. Acolo, pe plaja neagră-a memoriei, desfă genunchii şi lasă-te pătrunsă. Vei geme în vis, înfrântă de vrajă, şi te vei arcui pe nisip înspre mine. Dar eu nu voi fi decât prin cuvintele mele care te vor descrie şi care nu te vor avea niciodată cu totul. Prin ceaţa lor trandafirie, nici întuneric, dar nici lumină, vei încerca să priveşti. Mai întâi vei zări o mare cenuşie, cu valuri domoale. Te vei ridica, căutând cu ochii vreun ţărm, însă ceţurile uşoare îţi vor ascunde orizontul. Vei rătăci de-a lungul plajei, urcând micile dune de nisip. Dincolo de ele vei întâlni arbuşti pitici, ierburi uscate. Te vei strecura precaută, desculţă printre ele, călcând cu grijă pământul crăpat. Îţi vei sufleca pantalonii pijamalei tale galbene, de mătase, prin care ţi se străvede trupul. Vei păşi mai departe uimită, dar fără teamă, printre arborii tot mai înalţi, în ţipătul păsărilor. Cu gleznele murdare, cu tălpile rănite vei înainta prin pădurea tropicală. Nu vei întâlni nicio fiară, nu vei găsi nicio cărare. Doar păsările te vor călăuzi, cu sfada lor invizibilă, îndepărtată. Şi-n zgomotul de fond ireal al pădurii moarte, în foşnetul răcoros al frunzelor mă vei auzi chemându-te. Alături de tine-n hăţişul verde, complicat al selvei care este memoria ta. Spre sâmburele luminos în care s-au condensat totodată sfârşitul acestor lucruri şi-nceputul lor. În miezul creierului tău, unde nici durerea cea mai intensă, nici extazul cel mai sălbatic nu au acces: în destrămarea ta primă, de geamăn viu tânjind la cel mort.

Mulţi ani după aceea, când mă aflam iarăşi în Viena, am avut altă vedenie cu ea. Încercasem s-o caut, mi-a răspuns prin e-mail, dar efectiv mi-a fost frică s-o văd. Iată visul: Azi-dimineaţă, după ce sunase ceasul deşteptător şi mai dormitam prin pat aşteptând să vină femeia de serviciu, care să-nceapă să dea cu aspiratorul pe hol, semn că este vremea să ne trezim, am avut un vis lung de vreo două ore (că până la urmă n-a mai venit nicio femeie de serviciu), pe care mi l-am şi amintit, ceea ce mi se întâmplă foarte rar, de obicei uit complet visele imediat ce deschid ochii, mă mai străfulgeră aşa fragmente din ele în timp ce privesc în gol, mergând cu tramvaiul, deci în momentele astea de reverie şi uitare ce refac legătura cu subconştientul, atunci când simţi cum răsare ceva ca o flacără înlăuntrul tău şi nu ştii pe unde naiba îşi scoate nasul flacăra asta. Visam deci că eram într-o casă împreună cu încă un tip şi două tipe, casă pe care nu aveam voie s-o părăsim şi în care eram monitorizaţi tot timpul, cam ca la Big Brother, numai că nu eram filmaţi, ci eram supravegheaţi din punct de vedere medical de către o doctoriţă tânără, participam adică la un fel de experiment ştiinţific, pe care doctoriţa asta îl organiza pe cheltuiala ei proprie, stăteam de fapt chiar în casa ei, şi scopul experimentului ăstuia era de-a monitoriza reacţiile umane în timpul vieţii de zi cu zi, noi făceam pur şi simplu ce aveam chef, nu existau niciun fel de interdicţii în afară de-aceea de-a părăsi casa, aveam la dispoziţie tot felul de mâncăruri, într-o pivniţă mare erau o grămadă de sticle de vin, ba la un moment dat ţin minte c-am întrebat-o pe doctoriţa asta ce se-ntâmplă dacă eu vreau să beau din când în când şi câte-o bere la pizza sau la ce mai haleam pe-acolo, „nicio problemă“, mi-a zis ea, „aducem şi bere“, aveam ţigări câte pofteam şi mi se pare că erau şi ceva droguri uşoare, numai că eu nu simţeam nevoia, mi-erau suficiente vinul şi ţigările, mai era doar problema sexului, dar doctoriţa se gândise şi la asta, era o doctoriţă meticuloasă, ne-a zis că de câte ori avem nevoie s-o chemăm că ne rezolvă ea (bine-bine, mă gândeam, îi rezolvă ea pe bărbaţi, dar cum rămâne cu tipele? pe urmă mi-am dat seama că era o întrebare prostească, din moment ce exact pentru tipe eram noi acolo, aşa că puteam să le futem şi pe tipe, şi pe doctoriţă), singura condiţie era să purtăm prezervativ şi să donăm sperma astfel recoltată pentru analizele ei ştiinţifice, de fapt, nu numai sperma trebuia donată, ci şi pişatul, ba chiar şi mucii pe care-i suflam dimineaţa erau recoltaţi în nişte săculeţi speciali şi duşi la analize din care făcea ea după aia nişte grafice cu nivelul alcoolemiei din sânge, cu nu ştiu ce reacţii chimice înainte şi după sex, dimineaţa şi seara, la orele cutare, după ce-ai văzut la televizor un film de groază sau, din contră, o comedie, după ce-ai mâncat la prânz sarmale, seara salam şi dimineaţa cafea cu lapte, toate chestiile astea erau catalogate şi trecute acolo în tabelaşele ei, fiecare secundă a unei zile era integrată într-un fel de superecuaţie care spunea de ce, dacă ai ales o variantă posibilă a secundei ăleia, era probabil ca tot restul zilei rămase să cunoască evoluţia cutare, că adică, dacă ai făcut un anumit lucru în secunda respectivă, era foarte probabil ca la sfârşitul zilei să te sinucizi, după cum dacă n-ai făcut lucrul ăla, mai mult ca sigur că vei rămâne în viaţă. După o vreme, doctoriţa asta începuse să facă mici experimente pe noi, cum ar fi să ascundă ţigările pentru jumătate de zi, să se prefacă c-a încuiat pivniţa din greşeală sau să se scuze că are ciclu atunci când ni se făcea chef de-un futai, începuserăm să ne gândim c-o face intenţionat, poate fiindcă analizele şi graficele alea ale ei nu erau atât de concludente, nu începuserăm să înnebunim şi nici vreunul din noi nu se sinucisese, rămâneam în continuare nişte omuleţi normali, chiar dacă nu mai trebuia să muncim pentru a face rost de haleală, citeam sau ne uitam ore întregi la televizor, jucam tot felul de joculeţe idioate pe calculator, cum ar fi Zuma, chiar glumeam între noi că ne-am strâns la campionatul mondial de Zuma, dormeam până foarte târziu ziua şi ne întâlneam mai mult nopţile, când băgam rapid câteva sticle de vin şi după aia i-o trăgeam vreuneia dintre gagici, ca să ne întoarcem peste o oră, două la încă o ţigară, încă o sticlă de vin şi, eventual, să schimbăm gagicile, era totul foarte normal, foarte firesc, nu ne sălbăticiserăm şi aveam doar vagi depresii, când priveam pe fereastră la lumea de-afară, vedeam oamenii cum se preling pe stradă şi ne venea să strigăm după ei, să le spunem că suntem prizonieri şi să vină să ne salveze, dar asta era doar o glumă, ne simţeam foarte bine acolo, eram ca într-un fel de bulă, ultimii oameni rămaşi pe planetă (înainte de-a fi reciclată!) şi trimişi c-o navă spaţială să colonizeze alte lumi, într-o călătorie care-avea să dureze mii de ani, poate că şi străzile alea existau doar pe nişte ecrane care ţineau locul ferestrelor, dacă s-ar fi întrerupt curentul am fi putut vedea stelele pe lângă care treceam, ne-am fi putut băga degetele-n neantul întunecat de afară, ca să gustăm din el ca dintr-un tort cu frişcă, emisiunile de la televizor erau preînregistrate, toate canalele alea şi tot ce-ar fi putut ele transmite câteva mii de ani încăpeau într-un cip mic cât o boabă de porumb, chiar vinul din pivniţă era sintetic, ar fi fost suficient să ştii ce comenzi să-i dai computerului de bord ca ăsta să-ţi facă pe loc nişte vin de Tokay, nu ştiu ce şampanie sau cel mai scump coniac, havane şi alte droguri de-astea, cum spuneam, uşoare. Te puteai gândi că până şi doctoriţa era artificială, un android programat special în Kamasutra, dresat când s-o imite pe Sharon Stone din Basic Instinct, când să se prefacă într-un fel de detectiv-savant, cam ca Jodie Foster în Contact, şi că începuse cu experimentele astea pe noi tocmai ca să ne verifice capacitatea de a reacţiona, de-a ne trezi din lâncezeală, fiindcă probabil existau mai multe nave spaţiale trimise spre destinaţii diferite, şi pe parcursul atâtor mii de ani, cât ar fi durat călătoria asta, riscul degenerării era mare, şi-aşa se face că oamenii trebuiau testaţi, supuşi unor situaţii cât de cât extreme (mă rog, atât de extreme pe cât se pot ele imagina la bordul unei nave bâjbâind către stele), ca să n-ajungă dup-aia nişte drogaţi cu mintea goală şi privirea tâmpă să facă pe Adam şi Eva, să nu-şi bată joc şarpele ăla scârbos iar de ei şi-uite aşa să fie obligată „minunata lume nouă“ să muncească şi să moară, din cauză că ăştia doi n-au făcut în timpul călătoriei decât să bea, să fumeze marijuana şi să se fută. Păi, dacă era aşa, mai veneam de-acasă, puteam sta şi-o zi întreagă fără să fumăm sau să bem nimic, am fi făcut sacrificii, dar de ce nu ne spunea şi nouă androidul ăsta de doctoriţă dacă mergeam într-adevăr prin spaţiu? să ne mărturisească aşa, pur şi simplu, la o cană cu vin, „fraţilor, eu nu sunt doctoriţă, sunt un android, ne aflăm pe o navă spaţială care merge spre steaua cutare, colţ cu steaua cealaltă, prima la dreapta şi-apoi mai tre’ să-ocolim doar o supernovă şi-am ajuns“. În fine, poate că nu ne spunea adevărul fiindcă atunci n-ar mai fi putut folosi pretextul cu ciclul ca să se eschiveze, deşi, cine ştie, dacă era un android atât de avansat, n-ar fi fost de mirare să aibă şi toate funcţiile astea fiziologice incluse, să se cace, să vomite, să aibă ciclu, ba poate chiar să şi nască nişte androizi mici. Şi uite-aşa ne-a picat nouă până la urmă fisa că doctoriţa voia de fapt, cu toate tracasările la care ne supunea, să scape de noi şi să ajungă ea singură pe planeta aia minune, unde să nască un roboţel mic care să-i fie Adam, după ce în prealabil rămăsese însărcinată cu vreunul din noi (poate chiar cu mine!); probabil că de-acum se şi gândea cum să ne lase să murim de foame, să putrezim în pivniţă, avea ea un plan, în timp ce-n burtică i se clocea monstrul, noi aveam să ne stingem încetul cu încetul, după ce ne vom fi devorat între noi, după ce din noi patru va fi rămas doar unul care să se caţăre înnebunit de foame pe pereţi, să se dea cu capul de ferestrele-ecran, să caute la nesfârşit prin toate cele o sută de canale ale televizorului, doar-doar va găsi vreun semn, vreo aluzie sau chiar instrucţiuni pentru cazuri din astea, de extremă urgenţă. Dar n-avea să-i meargă cu noi afurisitului de android, n-o să-i vindem lui noua lume chiar aşa, pe degeaba, deja ne prinseserăm, bănuiam până-n amănunt planurile lui macabre, aşa că la următoarea vizită, când doctoriţa venise să colecteze săculeţii cu spermă, muci şi pişat, am imobilizat-o rapid şi-am legat-o de-un scaun în bucătărie, am deschis aragazul şi, cu mănuşa pentru cuptor introdusă în flacără, am aprins perdelele, ambalajele de pizza din coşul de gunoi şi tot ce-am mai găsit inflamabil în celelalte camere, după care am ieşit veseli din casă, fiecare c-o sticlă de vin sub braţ, fără să ştim dacă nimerim în stradă sau printre stele.

Retrospectiv, cred că eu am fost primul care-a ars-o, ritualic, că eu am sacrificat-o. Visul de opt ani mai târziu, din Viena, e dovada. Atunci, însă, după moartea lui Mişu şi a lui Jörg la Klagenfurt, după ce chiar profesorul cu care refuzase să se culce, în ultimul an de facultate, şi care coordonase echipa medicală a accidentului în lanţ de pe autostradă i-a intentat proces de malpraxis (şi până la urmă cred c-a făcut-o să se culce cu el), a căzut într-o stare de absenţă profundă. Poate tocmai fiindcă mă trădase sau se trădase pe ea însăşi. Cât a mai rămas în Viena, nu am mai făcut deloc dragoste, deşi am dormit împreună. Părea ca halucinată, se mişca aproape ca androidul din vis. Nu mai făcea incursiuni în Flohmarkt, nu-şi mai lua mărgele şi nici măcar la Jasmin n-am mai ajuns. Stătea toată ziua în camera mea şi înfuleca de la Schnitzelhaus, plus o grămadă de ciocolată. Era cam grăsuţă şi agorafobă, cu carnea, acum, nemaiplesnind de fericire, ci deodată dezumflată ca un balon. Părea din filmele cu jafuri la bancă, cu ciorapi pe faţă, numai că masca era, de data asta, chiar ea. Îi aduceam cărţi de la bibliotecă sau dintre cele ale mele, pe care le citea în scârbă, devorând ciocolată – ţin minte c-atunci a citit Insula din ziua de ieri, a lui Eco, pe care i-am şi dăruit-o, scriindu-i „pentru ziua de mâine“. Pe naiba, n-a mai fost nicio zi de mâine. A plecat la Freistadt, unde fusese detaşată prin spital, sau mai degrabă retrogradată, şi ne-am mai văzut o singură dată. La Freistadt, unde iarăşi am petrecut o noapte fără să putem adormi niciunul dintre noi şi fără să suportăm să ne-atingem. Pe drumul către clinică, de-oboseală şi de nervi, aproape c-am urlat unul la celălalt, pe stradă. La orele acelea-ale dimineţii erau mulţi oameni, care s-au oprit scârbiţi, abia aşteptând să fac vreun gest violent ca să intervină. Ştiţi faza: un bărbat şi-o femeie certându-se, ţipând într-o limbă străină, pe străzile aglomerate, când toată lumea pleca la muncă, ale unui orăşel de la marginea Austriei, de-un stil cumva medieval: tocmai fiindcă fusese oraş liber, Freistadt, de graniţă. Cam ca un fel de Predeal al nostru. C-o durere bruscă, care ne-a străfulgerat pe-amândoi deodată, ne-am întors şi am luat-o în direcţii diferite. A fost ultima dată când am văzut-o. După aceeea, tremurând, m-am îndreptat spre gară, iar ea spre spital. Gara era la câţiva kilometri de oraş, se mergea prin câmp, dacă nu aveai maşină. Era iarnă, totul era acoperit de-un strat gros de zăpadă. Am înţeles, atunci, că nu mai am ce căuta în Austria. Trebuia doar să rezist câteva luni, să-mi termin bursa. Trebuia numai să nu cedez, deşi eram terminat. De oboseală, de foame, de nesomn, de-o tristeţe sfâşietoare. Mai aveam câteva ore până la tren. Mă clătinam înaintând prin aerul rece, sticlind, al dimineţii. Am vrut să mă odihnesc, dar am alunecat pe zăpadă şi-acolo am rămas, dormitând cu ochii deschişi către cerul senin, neomenesc de clar.

Şi-am dat acum, când scriu, tot răscolind pe net, peste nişte clipuri cu U2 din anii ’90, mai precis, din albumul Achtung Baby. Mi-am amintit aproape instantaneu de serile când, după Freistadt, în acele ultime luni rămase, înaintând prin ceaţă cu autobuzul către Oberdöbling, mă înfiinţam în vila proaspăt renovată a magnaţilor ruşi (ziceam eu), al căror fiu, Jenea, făcea cu mine meditaţii de engleză. Intram prin curtea cu iarbă tunsă, străbăteam un living imens în care, de obicei, mă aştepta Olga, colega mea de la cursurile de germană şi mama lui Jenea, îmbiindu-mă cu un ceai sau cu nişte fursecuri care erau tot timpul pe masă, apoi urcam la etaj către camera „elevului“ meu. Într-una dintre seri l-am întâlnit şi pe „şef“, pe capul familiei adică, cel care, dintr-o întortocheată poveste, înţelesesem că-şi trimisese familia aici, în Viena, pentru a o proteja de ameninţările mafiei ruseşti, cu care presupuneam că avea multe de împărţit, şi implicit poziţia sa părea să fie, prin chiar acest fapt, foarte importantă. N-am aflat nimic mai mult, decât poate din telefoanele date atunci când nu puteam să ajung la meditaţii sau când Jenea era în vacanţă şi din maxima precauţie pe care o aveau interlocutorii faţă de mine sau mai degrabă, presupun, faţă de oricare persoană străină care-i suna. Trebuia să explic de trei ori unor necunoscuţi care se schimbau la telefon (căci, intuiesc, unul cu grad mai mic îi dădea telefonul celui cu grad mai mare, căruia trebuia să-i repet toată povestea, şi tot aşa) că eu sunt profesorul de engleză al lui Jenea şi că în seara aceea nu pot veni sau, dimpotrivă, că aş vrea să aflu când se întoarce din vacanţă şi când putem relua micile noastre şedinţe. În care făceam, pe lângă plictisitoarele exerciţii de gramatică de care ni se acrise şi mie, şi lui, audiţii dublate de traducere. Cumpărasem, pentru lecţiile astea, câteva CD-uri care includeau în subcopertă versurile melodiilor, ceva Simply Red la început, dar, observând că Fairground nu-i spunea mare lucru, am mers spre chestii mai rock, gen U2, şi-aşa se face că într-o seară m-am înfiinţat la „palat“, cum ar spune astăzi cineva, înarmat c-un CD cu Achtung Baby, poate cel mai bun album dintotdeauna al trupei – ţin minte şi acum versurile pe care le-am repetat în serile acelea cu Jenea, iniţial şi el intrigat de modul acesta de-a învăţa engleza, apoi repede cucerit. Ştiu că i-am spus atunci, în germana mea şovăielnică din cauza acordurilor (pe care mi le corecta cu blândeţe), că dacă vrea să prindă engleza la un nivel suficient chiar n-are nevoie de-aşa ceva, putem să facem în continuare gramatică, concordanţa timpurilor sau alte prostii, dar că o limbă nu înseamnă numai gramatica ei, ci şi muzica, literatura, arta pe care le-a creat pornind de la condiţionarea ei lingvistică – de fapt, mult înainte de această etapă deja încercam să traducem împreună din engleză în germană episoade din Tom Sawyer, ceea ce, ca să zic aşa, aproape că era mai greu pentru mine decât pentru el. N-a fost foarte convins de această metodă, deşi marşase întru totul pe Tom Sawyer, a ascultat în lehamite primele melodii din Achtung Baby, bănuind cumva că îl păcălesc, fiindcă eu ţineam în faţă subcoperta cu versurile, iar el trebuia pur şi simplu să le ghicească, îl mai ajutam din când în când, cam strâmbându-mă, deşi, dacă aş fi fost în aceeaşi situaţie, aş fi reacţionat cu siguranţă mai dur decât el. Dar, treptat, începuse să-i placă, iar primul cântec pe care l-am „descifrat“ atunci, One, îl mai ţin şi acum minte, versurile-i îmi revin instantaneu în memorie de câte ori îl aud, într-atât l-am repetat în acea seară. Până şi Olga a deschis uşa de la etaj, intrigată de zgomotul ce răzbătea până jos, însă când ne-a văzut cufundaţi în „texte“ şi urmărind cu urechea ciulită ritmul săltat al lui One şi vocea piţigăiată a lui Bono care spunea că „we’re one, but we’re not the same“ sau „you gave me nothing, now it’s all I got“ sau „all you got is hurt“, a închis repede la loc uşa, parcă ruşinată, fără să bănuiască că de fapt prin asta poate că-l iniţiam pe Jenea în ceva mult mai complicat decât limba engleză – să zicem că-n suferinţă, în hurt? Treptat, vila de la periferia Vienei a (presupuneam eu) magnaţilor ruşi începuse să tresalte în fiecare miercuri seara, când veneam eu, în ritmurile pop-rock ale U2, de parcă ar fi fost invitaţi speciali, şi-au răsunat acolo, după One, Light my way, So cruel, Mysterious ways şi altele pe care nu le mai ţin minte. Dar ţin minte că întreg albumul Achtung Baby l-am „citit“ acolo, în camera lui Jenea, întrerupţi doar de fursecurile Olgăi şi de telefoanele din Moscova ale tatălui. A fost o perioadă chiar fastă, după dezastrul din Freistadt: pentru mine era suficient să ascult, în camera din Haus Döbling, melodia pe marginea căreia urma să „lucrăm“ în acea seară, urmărind versurile de pe subcopertă, pentru a avea asigurate două ore de „meditaţii“ din care câştigam aproape suficienţi bani pentru a mă întreţine toată luna. La limită, puteam chiar să trăiesc numai din aceşti bani, adică numai din două ore pe săptămână, care şi ele se reduceau la o singură melodie din albumul U2, Achtung Baby! (Ba încă, atunci când o aveam la meditaţii şi pe Karla, micuţa poloneză recomandată de Slawek, o duceam binişor de tot.) Culmea este că şi Jenea se îndrăgostise de U2, aşa cum începusem s-o fac şi eu, şi uneori îmi cerea să reluăm unele melodii şi, astfel, timpul trecea mult mai uşor. Până şi Olga învăţase ritmurile şi mi se părea uneori că, intrând în cameră pentru a ne aduce fursecurile, dansa în papucii ei de pluş cafenii pe Light my way! Înainta solemnă, cu picioarele ca la defilare, cu braţul drept întins către noi ameninţător cu farfuria de fursecuri, strigând parcă la fiecare mişcare refrenul! Şi noi dădeam complice din cap, surâzând: „Baby, baby, baby, light my way“! Şi toată casa părea cuprinsă de rotativa asta, de orbita asta zâmbitoare, până când se termina melodia şi noi nu mai aveam ce relua, întrucât înţeleseserăm totul, ceva de genul că este „too late, tonight, to drive the past into the light“, şi eu atunci îmi luam frumos tălpăşiţa, mă suiam în autobuz şi dispăream astfel în noapte. Seri frumoase au fost, cu adevărat. Jenea, te salut oriunde ai fi – şi sărut-o pe-obraz şi pe Olga din partea mea. Niciodată n-am avut sentimentul ăsta de independenţă în Viena, cum l-am avut atunci când am ascultat împreună Mysterious ways ori So cruel. Niciodată autobuzul 48 n-a dus din Oberdöbling un suflet mai uşor şi mai vesel!

Fetiţă, lolită şi nimfă iubită, Iulietă: am fost unul cu celălalt So cruel.