Dan Lungu

Proză cu amănuntul

Ediţia a II-a revizuită

Editura POLIROM
2008

© 2008 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print 978-973-46-0991-8

ISBN ePub 978-973-46-2804-9

ISBN PDF 978-973-46-2805-6

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dan Lungu (n. 1969, Botoşani). Conferenţiar la Catedra de sociologie, Universitatea „Al.I. Cuza“, Iaşi. Studii postdoctorale la Sorbona. Redactor la revista Au Sud de l’Est. În 1996, iniţiază grupul literar Club 8. Între 2001 şi 2002 a fost redactor-şef al revistei de cultură Timpul. Volume publicate: Muchii (versuri, 1996); Cheta la flegmă (proză scurtă, 1999); Construcţia identităţii într-o societate totalitară. O cercetare sociologică asupra scriitorilor (2003); Proză cu amănuntul (proză scurtă, ediţia I: 2003); Nuntă la parter (teatru, 2003); Raiul găinilor (fals roman de zvonuri şi mistere) (Polirom, ediţia I: 2004, ediţia a II-a: 2007); Băieţi de gaşcă (proză scurtă, Polirom, 2005), Sînt o babă comunistă! (roman, Polirom, 2007). Face parte din grupul de scriitori români invitaţi la „Les belles étrangères“ (Franţa, 2005). I se montează piesele Cu cuţitul la os (2002) şi Nuntă la parter (2003). Nominalizat la numeroase premii. Este distins cu Premiul Societăţii Junimea pentru activitatea literară pe 1993, Premiul Editurii Nemira pentru proză scurtă (1997), Premiul USR, filiala Dobrogea, pentru debut în proză (1999), Premiul Goethe Zentrum pentru promovarea originalităţii, ca reprezentant al Club 8 (2001), Premiul USR, filiala Iaşi, pentru proză (2005). Membru al Asociaţiei Scriitorilor Profesionişti din România şi al Uniunii Scriitorilor din România. Romanul Raiul găinilor a fost publicat în Franţa (Jacqueline Chambon, 2005), Austria (Rezidenz Verlag, 2007) şi Slovenia (Apokalipsa, 2007). Volumul de povestiri Băieţi de gaşcă a apărut în Austria (Drava Verlag, 2007), iar cel mai recent roman al autorului, Sînt o babă comunist!, a apărut în Franţa (Jacqueline Chambon, 2008) şi urmează a fi publicat în Ungaria (Jelenkor) şi Spania (Pre-textos).

Se dedică Danei

Cheta la flegmă

Niciodată n-am înţeles de ce unele mame le pun copiilor mîna pe cap şi le ciufulesc părul; iar cînd am întrebat cu ochii holbaţi pe o tanti cît butoiul, ce se foia în faţa mea la rînd, mi-a spus că atunci îi mîngîie; şi, cînd am întrebat ce-nsemna că îi mîngîie, mi-a răspuns că le pune mîna pe cap, aşa că m-am lăsat păgubaş de a înţelege tot felul de nimicuri. De mic am pus o mulţime de întrebări şi nu mi-a fost uşor să suport toate răspunsurile. Ori se hohotea pe seama mea, ori mi se spunea că nu mă priveşte sau chiar eram plesnit peste ceafă. Mama, o femeie care puţea a transpiraţie şi era mai tot timpul plecată, nu mi-a răspuns niciodată la întrebări. Tata vorbea atît de cleios, încît nu înţelegeam ce spune. Cuvintele abia se tîrau, băloase, strîmtorate în cerul gurii, şi ţîşneau ca nişte coji de seminţe. Mereu te scuipa cu ele, după ce gemea îndelung, de parcă le năştea sub limbă. Era îndărătnic în felul lui şi tot timpul matol. La doi paşi de casă era o crîşmă murdară, cu o baltă de pişat roşiatic într-o parte, scurs de la veceurile totdeauna prea pline. De acolo, odată la două zile, îl aduceam cu căruciorul de butelie. Cînd mă luam cu joaca şi uitam, dormea afară fără să crîcnească. Venea dimineaţă înjurînd, se arunca în pat ca o lehuză şi se văicărea de reumatisme. Altfel, era un om bun; dar era greu să-l prinzi altfel. Prima dată cînd am văzut cum se spălau cu adevărat nişte oameni, eram cu frate-miu şi cu Praştie la o vecină în grădină. Ne-am căţărat în nuc şi beleam ochii pe un gemuleţ prin care se observa tot. În familia cu pricina erau şi două fete, pe ele le aşteptam. Era secretul nostru, numai noi trei îl ştiam. Praştie era tipul cel mai grozav din mahala, avea doi dinţi lipsă şi se bătuse cu o grămadă de lume. Praştie era ascultat de toţi. Apoi venea frate-miu şi pe lîngă el mă strecurasem şi eu. Dar mai ştiam cîteva figuri grozave: Aţă – slăbănog şi lung de nu se mai termina, cu pumnul ca ghiuleaua; Plantă – mic şi slinos, mînă de aur, degete de şopîrlă şi gură spurcată; Nababul – flegmatic, cu mîinile crescute pînă la cot în buzunare, pe felie cu tot felul de pipiţe, care m-a învăţat să fumez.

Sîmbăta mergeam la film în nuc, fiecare cu craca lui. Stăteam serios şi atent, deşi de fiecare dată vedeam acelaşi lucru. Mie îmi plăcea aia mică, Dalia, cu ţîţuştele ridicate în sus şi părul negru prelins pînă la buric. Strălucea sub bobiţele de apă ca un robinet nou şi se freca cu buretele pe la subţiori, pe burtă şi între picioare. Odată a venit frate-miu cu un binoclu, pe care îl dădeam din mînă în mînă. Lor le plăcea de Lola, fata mai mare, dar mie nu-mi plăcea deloc, fiindcă avea părul cînepiu peste tot şi ţîţele mari cît un cap de copil. Eu eram răpănos şi nu mă spălam decît vara, la iaz. Nu mă băgasem niciodată într-o cadă aşa albă, ca Dalia, deşi tare mi-ar fi plăcut şi mie să mă bălăcesc şi să mă frec cu buretele... Aveam praf în cap şi solzi pe la glezne. Eram veşnic murdar pe la gură şi purtam tenişi jegoşi. Toate încălţările erau moştenire de la frate-miu, iar majoritatea erau deja făcute praf. Iarna era cel mai greu, căci vara ne descurcam şi desculţi. Într-o sîmbătă, frate-miu şi cu Praştie s-au cărat cu două haimanale pe cîmp şi n-au vrut să mă ia şi pe mine. Mahalaua e chiar în buza cîmpului, aş fi vrut să-i urmăresc, dar mi-era frică de bătaie. Mă moveau la milimetru pătrat dacă mă miroseau. Aşa că m-am furişat singur către nuc. Noapte de să-ţi bagi degetele în ochi şi eu stăteam cu gura căscată! Şi pe după cap, şi pe umăr, şi cu săpunul verde, şi cu ăla roşu, întindeam gîtu-n stînga, ba în dreapta, mă mutam de pe o cracă pe alta, era fascinant, strălucea ca un îngeraş, ca o diavoliţă, îmi plăcea cum îşi freca ţîţele şi pe deasupra, şi pe dedesubt, şi năstureii maronii... clăbuci mari, verzulii umpleau cada, camera, clăbuci creţi, creponaţi, luminoşi, şi ea plutea lenevoasă, cu carnea tare, sidefie, într-o permanentă mirare năstruşnică, cu picioarele lemnoase, piele fină şi umedă ca un bot de căţel...

Am bătut cu degetul în geam şi a ţipat din rărunchi, spărgînd clăbucii dolofani, iar eu, dezmeticindu-mă, am tăiat-o prin grădini, prin locuri de mine ştiute, pînă în marginea imaşului cu iarbă scurtă. Răsuflam greu şi scoteam fum din toate rănile.

Cînd ieşea pe poartă, o dezbrăcam cu privirea şi-i simţeam mirosul în nări, mirosul acela de săpun rozaliu, o cunoşteam bine, avea o aluniţă mai sus de buric, deseori mă gîndeam să mă duc şi să-i şoptesc la ureche: „Ce-ţi mai face aluniţa de deasupra buricului?“. Sau să-i povestesc totul şi s-o privesc pînă în adîncul ochilor. Aş fi aşteptat un surîs înlemnit, poate o privire-lamă zbîrnîind pe lîngă mine sau, strecurat, un zîmbet parşiv-neîncrezător. Bineînţeles, n-am făcut nimic din toate astea, m-am mulţumit să stau tolănit în şanţ, cu un fir de iarbă în gură, şi s-o dezbrac încet, ţoală cu ţoală.

În rest, eram de găsit oriunde nu te aşteptai, hălăduiam toată ziua nestingherit, nepăsător. Seara mă aciuam pe lîngă gaşca adunată pe şanţ: Aţă, Praştie, Nababul şi toţi ceilalţi. Stăteam şi-i ascultam cum povestesc şi rîd. Uneori mă hlizeam şi eu, alteori nu înţelegeam de ce îşi arată fasolele. Veneau şi fetişcane cu tot felul de nume scurte, Coco, Fifi, Mimi, Pipi, naiba să le ia, mereu zîmbăreţe, băieţii le ciupeau de ţîţe şi le ascundeau cîte un pantof, le puneau să sară într-un picior, să toarne măscări şi să bea vin. Eu eram tot timpul cel trimis după udătură şi-mi părea bine, fiindcă n-aveam para chioară şi pe drum mai trăgeam cîte o duşcă. Mă torpilam repede şi mă înghesuiam pe lîngă fetişcane, ei rîdeau de mine şi primeam numai castane: „Ia laba, puştiule, să nu mori!“. Îmi mai dădeau cîteodată să beau pînă vomitam pe pantaloni. Mă duceam a doua zi la iaz şi-i spălam, îi frecam cu pietriş. Singurii mei pantaloni – scurţi şi zdrenţăroşi, de murdari nici nu mai spun. Tot seara, cîteodată, cîntam. Îmi plăcea teribil să cînt, de aceea răgeam că numai gura mea se auzea, mai ales cînd mă şi matoleam puţin. Trebuia să mă plesnească peste muzicuţă ca să tac. Adormeam pe unde apucam, fără să mă întreb dacă e bine sau nu, simţeam pămîntul sub mine ca un plămîn uriaş, ridicîndu-se şi coborînd, ridicîndu-se şi coborînd, ameţitor, şuierînd din adîncuri, şi imaginile se încîlceau în creier, vedeam întîmplări, zile, figuri, vise frumoase cu salcîmi înfloriţi, înfulecam ca spartul flori mari, alb-gălbui, de ceară regească, de îmi ghiorăiau maţele sfîşietor, flori mari, gustoase, făceam în gură o spumă ca un lapte, pe care o înghiţeam hulpav, flămînd, înghiţeam la salivă prin somn, de mă durea gîtul dimineaţa. Apoi vise urîte: o oaie răpciugoasă se scărpina de piciorul meu şi mereu senzaţia scîrboasă de gunoi lunecînd pe valuri de flegmă, de stomac răsucit, izbit dinăuntru cu un ciocan pneumatic, maluri gelatinoase prinzîndu-se într-un mototol universal, într-un vîrtej de vomă în care dispar toate lucrurile...

Tata a murit într-un canal cu păcură, în gară. Era făcut muci, a alunecat şi s-a înecat. L-au scos prea tîrziu, înghiţise două kile de lichid negru. L-a adus mama într-un sac de rafie şi l-a frecat o noapte cu cărămida să se mai albească. La îngropăciune au venit cîţiva beţivi care au ras tot ce era de băut şi au şters-o, nici n-au mai ajuns la cimitir. Eu, soră-mea şi cu frate-miu am mîncat la grîu fiert de ni s-au umflat burţile. Era grîu maşcat, cu bobul mare, gustos şi făcut cu zahăr vanilat. L-am studiat în spatele casei, după ce am vomat în cor toţi trei; niciodată nu mai mîncaserăm aşa mult. Pe tata nu l-a plîns nimeni. Mama a răsuflat uşurată că a scăpat de beţivan, că nu mai are cine să-i bea banii şi s-o caftească. Ea era singura din casă care muncea şi puţea îngrozitor a transpiraţie. Rude nu am avut niciodată. În general oamenii săraci nu au rude, însă eu am avut prieten un cîine. Unu’ bătrîn care abia se ţinea pe picioare, m-am împrietenit cu el pe malul iazului. Avea ochii blînzi şi blana lăţoasă, de culoarea ruginei. Noaptea dormea cu mine, mă încălzea la spate. Odată m-am trezit cu spatele rece. Mi-a părut rău după el, mai rău ca după tata. Tata nu mă încălzise niciodată la spate. L-am îngropat pe malul apei şi l-am vegheat toată noaptea. La un moment dat mi se făcuse frică, era pentru prima oară cînd simţeam ca nişte viermi pe şira spinării şi parcă un scîncet plăpînd venea de undeva din adînc. Mi se ciulise părul pe spate, cu toate că nu credeam în prostii de astea. Atunci am privit apa, aşchiile de lună clătinîndu-se bete, ondularea şi a revenit senzaţia pe care o ştiam cu siguranţă de undeva, nu numai din somn. Pînă în zori am crezut că înnebunesc.

Straşnic îmi mai plăcea să umblu brambura, fără nici un Dumnezeu, să stau trîntit pe spate şi să sug fire de iarbă. După moartea cîinelui, vreo două săptămîni n-am mai dat pe la iaz, de aceea mă întîlneam mai des cu Petre, nebunul, care avea pantalonii prinşi cu sîrmă şi se credea Dumnezeu. Îl ascultam cît îl ascultam şi, cînd mă plictiseam, îl înjuram şi plecam. Se uita lung în urma mea, cu o blîndeţe de viţel în ochii rotunzi şi roşii ca ridichile. Îmi spunea cît de mult a muncit el ca să fie Dumnezeu şi cel mai tare o să-l pedepsească pe omul cu gard verde care îl plesneşte peste mîini cînd se întinde după cireşe. Vorbea blînd ca un înger nătăfleţ şi se ridica puţin în aer, mai cuvînta, apoi se cobora înapoi lîngă mine şi bocea. Atunci îi spuneam că e un Dumnezeu prost dacă plînge şi el îmi pupa mîinile. Îmi pupa mîinile şi mi le uda cu lacrimi. El n-avea casă şi mi-era milă, iarna îl mai ascundeam la noi fără să ştie mama. Toată lumea rîdea de el, dar într-o toamnă a venit cu două frunze în mînă, două frunze de nuc, mari şi lucioase, uite, ţine astea de la mine, ţine astea de la Dumnezeu, că eu mîine mă duc. Şi a doua zi, în mijlocul străzii s-a văzut o lumină mare care s-a rotit ca un vîrtej drept în sus. Am povestit tuturor ce se întîmplase, le-am urlat ţopăind într-un picior, dar nimeni nu m-a crezut, au spus că-s ţăcănit de mic, probabil de foame. Am pus frunzele la icoană, în amintirea lui Petre nebunul.

Totul era formidabil în acel loc, se întîmplau o mie de lucruri pe zi, dacă ştiai să le vezi. Iar pentru asta îţi trebuiau o pereche de picioare zdravene, ochi ageri şi multă imaginaţie. Băieţii erau tandri şi parşivi, mereu hlizindu-se cu tîrfele lor, furnicile urcau în vîrful firului de iarbă care le catapulta cu graţie în văzduh, bărbaţii leneveau sub viţa-de-vie, aşteptînd să se coacă strugurii; femeile spălau pelinci, chiloţi şi ciorapi, dar sub toate acestea măcina putreziciunea.

Soră-mea şi-a pirdut virginitatea într-un lan verde de grîu. Frate-miu era în armată. Au luat-o Praştie şi Nababul, au dus-o cu zăhărelul, i-au promis că îi arată în cîmp o bortă pe unde se ajunge în iad, se vede pe-acolo pucioasă şi foc, cum fierb cazanele cu smoală, o bortă pe care le-a arătat-o Petre, nebunul. Proasta, curioasă, a mers cu ei. Eu i-am urmărit, simţisem ceva. Ea tot întreba „Unde-i? Unde-i?“, „Uite-acolo-i!“, i-a zis Praştie începînd să o dezbrace. Ea a ţipat şi au plesnit-o. Am sărit din ascunzătoare, vînăt de furie, dar m-au liniştit repede. Am auzit ca prin ceaţă ţipete scurte. Cînd m-am dezmeticit, ei plecaseră şi ea rîdea ca tîmpita. „Nu-i chiar aşa rău!“, a spus, „numai că păşesc greu“. Aş fi bătut-o, dar eram sleit. Am scuipat şi m-am cărat repede. Totdeauna am crezut că femeile-s proaste, în afară de profesoarele mele, care ştiau carte, nu glumă! Dacă nu i-a spus ea mamei, de ce i-aş fi spus eu?

Toate îmi vin cu forţă în minte.

S-a spînzurat un bărbat în mahala.

Un vecin îşi prinde nevasta cu altul şi înnebuneşte.

Omul cu gard verde a tăiat cireşul, s-a plictisit să plesnească peste mîini.

Popa e prins făcînd rachiu în clopotniţă.

Crescusem puţin şi păşeam fudul că făcusem dragoste. Priveam lumea de uneva de sus, de pe o cutie înaltă de gunoi, şi scuipam şmechereşte să văd încotro îl duce vîntul. Ceva în viaţa mea se schimbase, eram mai parşiv, mai brutal, mai bărbat. Simţisem din plin gustul răutăţii, piciorul lui Praştie în fund, urlînd: „Mai cu vînă, nătărăule!“. Dincolo de toată umilinţa, eram fericit, puteam vorbi de femei, puteam rîde cu toată gura la obscenităţi, cunoşteam secretul vieţii. Nu mă interesa cu cine împărţisem acea cunoaştere, ea era obişnuită, blazată, flegmatică, eu – emoţionat şi tremuram puţin, de aceea poate fusesem atît de mîndru, că îmi învinsesem propria slăbiciune, înghiţisem cu curaj nodul din gît. Începusem să putrezesc ca toţi ceilalţi, să miros a viaţă adevărată şi toată lumea părea îngenuncheată la picioarele mele.

Ştiam că exist altfel, îmi venea să-mi scot pălăria în faţa mea. Crescusem în mine un altul, mai pur, care se scutura de mine cel dinafară ca de o crustă de balegă. Am simţit un val de nebunie care îmi ridica mizeria în gît. Toate buboaiele deveniseră răni vii. O întîmplare m-a adus în pragul disperării, după care viaţa mea s-a socotit după altă măsură.

Niciodată nu mai jucasem zaruri cu ei, îi priveam cu ochii filînd şi inima bubuind. Nu îndrăznisem să le spun, mi-era frică de refuz şi ironie. Ei, cei mari, de-abia mă acceptau să privesc. Nu era un joc pentru puşti, puteai să-ţi prinzi urechile. Le-am spus şi au rîs. Le-am mai spus o dată şi m-au privit miraţi. Îmi amintesc: am pierdut încălţările, sîngele se urcase în cap, am pierdut cămaşa, pantalonii găuriţi şi m-au întrebat dacă mai joc. N-am şovăit deloc, am răcnit că „Da!“, nu mai aveam decît chiloţii pe care i-am pierdut tot atunci. Mă bîlbîiam de nervi, ei se rostogoleau de rîs, smulgeau iarba cu mîinile şi îşi băteau joc de puţa mea. Le-am spus să joace pe datorie şi cineva a propus cheta la flegmă. Am jucat şi am pierdut. Am întins palmele căuş să fac cheta, ei hîrîiau din tot pieptul, se scremeau, trăgeau vînturi, pînă scoteau o flegmă straşnică, galben-verzuie, vîscoasă şi mi-o tufleau, hohotind, în palme. După ce am strîns de la toţi, urma să mă spăl cu ele pe faţă, aşa era convenţia, dar stomacul meu răzvrătit a aruncat un jet de vomă verde şi lumea a început să se rotească, să se învîrtă, ca în visul cu lumea prăbuşită într-un vîrtej, totul plutea pe valuri galbene, sulfuroase, totul puţea groaznic şi eu apăream şi dispăream, priveam printr-o ceaţă grea ca şi ceara, înghiţind din gelatina sfîrşitului lumii.

După care viaţa mea s-a socotit după altă măsură.

De-a întunericul

(după un tablou de Traian Mocanu)

Cel mai mult îi plăcea să stea în dulap. Era întuneric, mirosea a naftalină şi putea plînge cînd voia. Irina era proastă. Şi Camelia era proastă, dar altfel decît Irina. Cînd nu stătea în dulap, îi plăcea să se ghemuiască într-un colţ. Se lipea de cei doi pereţi şi îşi punea palmele la ochi. Se juca de-a întunericul. Nu, nu-i era frică de întuneric. Ziua îi era frică. Nu, nu frică, ci altfel. Nu ştia cum altfel, dar nu era ca atunci cînd vezi un peşte. Sau cînd te pune să mănînci. Ar fi respirat orişicît în urma maşinilor. Inhala mirosul de fum cu nesaţ, înfoindu-şi pieptul ca o vrabie care se scaldă în praf. Din praf făcea ness şi îl vindea sub balcon. Din pămînt făcea cafea. „Doriţi o cafea?“, o întreba pe Irina. „Da, sigur că da!“ „Atunci vino pe pătura mea!“ Ea nu scuipa niciodată în cafea sau în ness aşa cum făcea Camelia, numai ca să rîdă de tine. Ea scuipa doar aşa, fără să rîdă. Şi nu spunea nimănui. Nu se lăuda. Numai ea să ştie. Peştele trăieşte în apă. Camelia era grăsună şi rîdea toată ziua. Avea toţi dinţii şi transpira cînd sărea coarda. Se ivea o pată de umezeală la subţiori. Ei nu i-a spus de dulap, fiindcă era altfel de proastă decît Irina. Şi apoi era prietenă cu Veronica. Adică mergea la ea şi mîncau prăjituri. Veronica avea pătura sub nuc, la umbră. O pătură ruptă. Ea i-o decupase cu foarfecul, cînd Veronica era plecată după vanilie în parcul de joacă. Ea, Coca. Camelia, grăsuna, n-a spus nimic, deşi sufrageria rămăsese în paza ei. Camelia a rîs. Ea întotdeauna ţinea cu cel cu care era atunci. Cum plecai, cum te uita. De asta îi plăcea Camelia. Şi Irina îi plăcea, dar altfel. Irina era la fel de slabă ca ea. Numai că era urîtă. Barza, atunci cînd a adus-o, a prins-o cu ciocul portocaliu drept de faţă. Era boţită ca un castel dărîmat. Mai ales, era de culoarea nisipului. Ei i-a dărîmat castelul o talpă mare cît un avion. De aceea nu-i plăcea la mare, fiindcă o certau dacă nu se băga în apă. Numai că ea toată ziulica s-ar fi îngropat în nisip pînă în vîrful nasului. În apă întunericul era verde şi ud. Şi îi plăcea altfel de întuneric, luminos şi cald, foşnitor, pe care-l simţi în cerul gurii. Întunericul acela care te gîdilă ca apa minerală şi îţi dau lacrimile. Cînd te înţeapă mîinile şi picioarele, cum se întîmplă cînd fugi repede-repede. Or, întunericul acela nu era în apă. Apoi o certau fiindcă nu voia să mănînce. Nici măslinuţe, nici orez, nici sălămior, nici ouţ, nici nimica-nimica-nimica. Ei nu-i era foame niciodată şi nu-i plăcea la ţară. Dar o iubea pe Camelia, fiindcă ei îi era foame tot timpul. Chiar dacă nu aflase despre dulap şi nu i-ar fi spus nici dacă ar îneca-o cineva într-un butoi cu muci. Aşa a ameninţat-o Petrişor. Ea nu ştia decît că, dacă-i dă un pumn, îl face parfum. Petrişor venea rar pe sub balcon şi nu ştia decît să se dea mare. Că are multe jucării sau altceva. Dar habar n-avea să se uite la ceas şi nici să numere banii. Veronica îi dădea şi lui prăjituri. Cele roşii păreau cele mai bune. Dar ea nu călca pe la Veronica. Nicu i-a spus că părinţii ei ţin peşti. Nicu era coleg cu Cristi, Cristi era fratele Veronicăi şi era hoţ. Chiar ei îi furase aproape o mie de lei cu care ar fi vrut să cumpere două kile de carne macră pentru sărmăluţe. Fiindcă îşi propusese să facă într-o seară pe la opt un revelion. Să-i lase cu gura căscată. Aşa că a fost nevoită să-l lase pe Nicu să stea un sfert de oră pe pătura ei şi să-i dezbrace păpuşa. În schimb, s-a urcat în nuc şi i-a cules altă mie de lei. Îi plăceau banii de nuc, erau lucioşi şi zemoşi, cu nervuri la fel de puternice ca rădăcinile care sparg asfaltul. Sub o rădăcină de asta ar fi vrut să se joace de-a întunericul. Probabil era cu totul altfel acolo. O rădăcină din trotuar, aproape de maşini, să le simtă mirosul. Să se ghemuiască. Să închidă ochii şi să răsară soarele. Soarele ei, desenat pe pleoape pe dinăuntru. Cu căldura lui ca o pătură galbenă şi moale care se aşază pe pielea ta goală. Te gîdilă un pic şi îţi vine a rîde. Mai ales cînd pătura îi mîngîie fără să vrea puţa. Cineva trage pătura de pe tine, încet-încet, să nu simţi. Vrea să te lase dezbrăcată din motive pe care nu le ştii. Dar tu simţi cum pătura fîşîie pe piele şi te prefaci că dormi, că habar n-ai. Numai că, şmecheră, faci pătura mai lungă, lungă-lungă, fiindcă îţi place cum alunecă puţin zgrunţuros. Şi pătura nu se mai termină niciodată. Şi îţi vine a plînge de bine, de fericire. Numai să nu deschidă cineva uşa dulapului. Cineva c-o farfurie în mînă şi un şorţ în faţă. Camelia n-ar fi înţeles niciodată astfel de lucruri, poate ar fi rîs, de aceea ţinea la ea. Părinţii n-o forţau să mănînce, Camelia înfuleca singură. Numai ei îi lăsau cu porţia. În fiecare dimineaţă. „Ai grijă să termini!“ Ăsta era tata. Blînd şi enervat. Ea se prefăcea că doarme. Cînd venea dimineaţa, i se făcea silă. Se încurca între lucruri şi oameni. Trebuia să-şi amintească de fiecare dată la ce serveşte fiecare. S-ar fi jucat toată ziua de-a întunericul, întunericul ei luminos şi bun. Mergea ca o păpuşă. Ea, Coca. Se izbea de colţul biroului sau de marginea uşii, scăpa ceaşca din mînă. Nu ţipa. N-o durea. Loviturile ajungeau la ea printr-un pansament. Nici cînd îşi făcea aprozar sub balcon nu era la fel. Nicăieri nu era ca în dulap, nici măcar cînd îşi trăgea plapuma peste cap. De asta s-a ataşat de Irina, de Irina-găina, cum îi spuneau copiii de la ţevi. Dimineaţa se cuibărea sub plapumă. Cu tenacitate, astupa fiecare găurică, îndoind marginile în interior. De multă vreme nu mai făcea pipi în pat. De cînd n-a mai făcut pipi, a descoperit dulapul. Făcea pipi fiindcă visa că merge la WC şi face pipi. Cînd se trezea, nu-i venea a crede că-i ud. A stat şi s-a gîndit şi a înţeles că păpuşa făcea pipi, nu ea. Păpuşa de pansament. Nu pricepea de ce toată lumea urlă la ea. Feţe desfigurate care se apropiau şi se depărtau ca acele arătări de pe luciul uşii de la dulap. Cu buze groase, cu ochi alungiţi, asimetrici, cu nasul umflat. În luciul uşii de la dulap era ea cu limba scoasă, cu mîinile fluturînd în dreptul urechilor, cu capul cuibărit între umeri. Aşa o găseau cei cu care se juca de-a v-aţi ascunselea, cînd părinţii erau la serviciu. Ei îi plăcea pipile cald fiindcă era galben. Pipile rece era albastru ca cearceaful. Dar cel mai mult îi plăcea mirosul. Cît timp era cald, mirosea foarte frumos. De aceea făcea din plapumă un fel de cort în care stătea singură şi respira în voie. Dar mirosul nu ţinea foarte mult, fiindcă odată cu recele se schimba şi el. Dacă şi-ar fi înfăşurat strîns plapuma în jurul ei, ar fi ţinut mai mult cald, dar nu l-ar fi putut mirosi. Aşa că era mult mai bine în dulap. „Dacă nu mănînci tot, nu te mai scot niciodată în parc!“ Asta era mama. Mama ei. Mama Veronicăi ţinea peşti. Şi tatăl ei la fel. Într-un borcan mare, cu o bandă de cauciuc deasupra. Peşti verzi, roşii, galbeni, aurii şi de culori pe care nu ştia cum le cheamă. Nicu nu ştia. Nicu era prieten cu Cristi. Adică erau colegi şi a mers după radieră la el. O radieră chinezească, parfumată, de-ţi venea s-o mănînci ca pe lipici. Ea nu fura radiere. Mama ei nu striga tare, striga în şoaptă. Asta o enerva foarte mult. „Dacă nu mănînci...“ De ce nu striga tare? Altfel cum să-şi pună mîinile la urechi? La ochi? Degeaba punea mîinile la urechi, fiindcă auzea totul. Cînd punea mîinile la ochi, nu mai auzea nimic. Îi plăcea soarele ei desenat pe sub pleoape, catifelat ca un gălbenuş de ou, cald ca un pipi. Putea să se uite la el secunde întregi, fără să se plictisească, pînă trecea toată ziua. Se topea şi curgea în sus cu urechile vîjîind. „Tu şi numai tu eşti vinovată!“ Ăsta era tata. Cuvintele erau pentru mama. „Nu vezi, parcă eşti bătută cu leuca în cap!“ Ăsta era tot tata şi cuvintele erau tot pentru mama. „Of, Doamne Dumnezeule, cine te-a pus, tîmpito?“ Tot aşa. Cîteodată mama plîngea. Alteori ţipa, trîntea uşa sau lua telefonul şi pleca în altă cameră. La telefon vorbea mult şi dădea din mîini, şi fuma mai multe ţigări. La ea nu se uita, chiar dacă intra cu telefonul în camera ei. Da, îi plăcea mirosul de ţigară. Nu era chiar ca fumul de maşină, dar nu era rău. Naftalina îi plăcea cel mai mult. Numai cînd îşi amintea de mirosul ei, o lua cu ameţeală şi îi amorţeau mîinile şi picioarele. Ca atunci cînd te roteşti mult-mult cu mîinile întinse orizontal, cînd sîngele se adună sub unghii. Totul pare desenat din linii puse una sub alta, mai scurte sau mai lungi, de diferite culori. A văzut într-o excursie cum se fac oalele de lut. Olarul a ieşit în poartă şi i-a primit cu mîinile amestecate într-un prosop. După aceea, cît le-a arătat cum se face, s-a murdărit din nou pe mîini. Era un olar tînăr, mai tînăr ca tata. Ea credea sau ar fi vrut să fie bătrîn, cu părul alb şi cu barba lungă. N-a cumpărat nici o ulcică. A cumpărat o îngheţată de la chioşc. Mama striga în şoaptă, tata striga tare. Îi plăcea mai mult tata. Nu era un om rău, dar se enerva. Şi probabil avea o mie şi unul de motive să se enerveze, fiindcă o făcea zilnic. Mama striga încet, de parcă să n-o audă lumea că strigă. Cînd era numai cu Irina şi Camelia, îşi ducea mîna la gît, băga degetele în cele două adîncituri, strîngea şi o imita: „Să mănînci tot! Să mănînci tot! Să mănînci tot!“. Fetele se prăpădeau de rîs. Camelia rîdea cel mai tare, cu gura pînă la urechi. Dar Irina rîdea cu lacrimi şi asta o impresiona. Irina era urîtă şi avea vînătăi. Cînd venea beat, tatăl ei o bătea cu furtunul de tras vinul, pe care-l ţinea în bufet, după colecţia de ziare. Asta nu se întîmpla foarte des, cam o dată pe lună. Irina nu voia să povestească, dar povestea mama ei pe la toate vecinele din cartier. „Ai auzit, dacă nu mănînci, o s-o iei ca Irina, cu furtunul.“ Dar pe ea n-o bătea niciodată, ştia asta. Doar strigau din cînd în cînd la ea, cînd îşi aduceau aminte. De cele mai multe ori uitau că există, chiar dacă era prezentă. Cînd lua bătaie, Irina nu voia să se joace. Stătea pe margine şi se uita, cu capul lăsat într-o parte ca găinile bolnave. Se uita şi nu zicea nimic. Uneori se mai rezema de-un copac. Pe pătură nu se putea aşeza. Şi nu se plîngea nimănui. Nici ei, care credea că-i este prietenă. O singură dată i-a povestit, fără să plîngă, ca şi cum ar fi povestit un film. Era spre seară, îşi strîngea produsele din galantar cînd Irina s-a oprit acolo, sub balcon, şi a ajutat-o. I-a vorbit despre furtun, despre cum o pune pe genunchi şi ce-i spune. Din cînd în cînd o pufnea rîsul. Era uimită că Irina poate să rîdă de asta şi nici nu era sigură că rîde de-adevăratelea. Poate rîdea numai aşa, ca să nu rîdă alţii de ea, să rîdă ea prima. Oricum, s-a simţit obligată să-i spună şi ea un secret, căci aşa e între prietene. I-a mărturisit atunci că nu mănîncă niciodată ce i se lasă dimineaţa pe masa din bucătărie. O invită pe dolofana de Camelia şi o îndoapă cu mîncare. Camelia mănîncă tot, ba se linge şi pe degete. Şi un rahat de i-ar da, tot l-ar mînca. Înainte de a-i veni ideea cu Camelia, vărsa laptele la chiuvetă şi ducea sendvişurile la tomberon. Cîteodată le arunca pe geam. Întotdeauna mîncarea i s-a părut greţoasă. Mîncarea era pentru păpuşă, nu pentru ea. Ei îi plăcea să zboare, să meargă în sus, să-i amorţească mîinile şi picioarele, să se învîrtă. Să se zbenguiască. Dacă mînca, nu mai putea face nimic din toate acestea. Mergea ca o păpuşă şi mirosurile ei preferate o făceau să vomeze, iar soarele ei se învineţea ca un gălbenuş de ou stricat. După aceea Irina n-a mai povestit niciodată de tatăl sau. Au rămas din nou prietene. A mai venit pe la ea la aprozar. I-a vîndut cireşe, vişine, caise, mere, pere şi prune. A venit şi la modă, cu Camelia. Moda era numai dimineaţa, cînd mama era la frizerie şi tata la abator. Se întorceau pe la trei, trei şi jumătate. Camelia adora să se joace de-a v-aţi ascunselea. Tata era inginer. „Şi ce dacă eşti inginer?“, striga şoptit mama. De aici a aflat prima dată. Nu toţi taţii erau ingineri. Tata lui tata era ţăran. Ei nu-i plăcea la ţară, cu toate că unele animale o fascinau. Nu porcii. Nici oile. Mieii. A fost dezamăgită cînd a aflat că mieii sînt oile mici, oile-copii. Şi caii. Mici sau mari, nu conta. La început a crezut că de-a v-aţi ascunselea e acelaşi lucru cu de-a întunericul. N-a ştiut dacă să se bucure sau să se supere că şi alţii joacă jocul ei. Oricum, s-a dus la colţul ei şi şi-a acoperit ochii cu palmele. Au găsit-o imediat şi au rîs de ea. I-au explicat că trebuie să se ascundă, să n-o găsească nimeni oricît ar căuta-o, să se pitească undeva şi să tacă chitic. Deşi ştia o mulţime de locuri unde n-ar fi dibuit-o nici dracul, nu înţelegea de ce trebuie să stea ascunsă. De ce să n-o găsească? Ar fi putut să se bage în aspirator, după sticla de lapte sau într-un buzunar la o haină. N-ar fi găsit decît păpuşa de pansament. Dar de ce să facă asta? De ce să umble ceilalţi după ea? De-a întunericul nu puteai să-l joci decît singur. Era mult mai frumos. Dar Camelia nu voia să se joace de-a moda dacă nu făcea o ascunsa înainte. Nici Irina nu se ascundea, dar Cameliei nu-i păsa. Nu, nici pe departe. Punea capul pe uşa frigiderului, număra pînă la zece, trăgea cu coada ochiului şi, cine nu era gata, îl lua cu lopata. Pe ea o găsea de fiecare dată în faţa dulapului, privind. Îi auzea paşii de elefănţel voios zdupăind pe hol, auzea uşa deschizîndu-se şi pe Camelia exlamînd: „Aha, aici erai!?“. Se îmbujora de plăcere, făcea o piruetă şi zdup-zdup se întorcea la frigider să scuipe pentru ea. Era fericită şi transpirată. Zdup-zdup, zdrang uşa la dormitor, „Aha, aici erai!“, zdup-zdup şi scuipa şi pentru Irina. Irina era de fiecare dată în dormitor, ghemuită în fotoliu şi privind la televizor. „Mai jucăm o tură, fetelor?“ Dar nimeni nu-i răspundea. Ea înţelegea că da: unu, doi... trăgea cu coada ochiului şi lua cu lopata. Zdup-zdup: „Aha, aici erai?!“. Fericită de fiecare dată. Cu toţi dinţii. Irina n-avea voie la televizor decît rareori. Nici de-a moda nu se omora. Îmbrăca un halat de casă şi se băga din nou în fotoliu. Prefera halatele matlasate. Cînd o chemau, venea la piruetă. Spectacolul era în hol. Camelia aplauda. Apoi o ajuta să se schimbe. Cel mai mult preţuia rochiile de seară. „Îţi stă bine, Coca!“ Rochii grele şi lungi, cu trena pînă în uşa dormitorului. Rochii moi, de catifea, care te electrizează cînd le mîngîi. Şi pantofi lucioşi, cu vîrful ascuţit, puţin cam mari, e drept. Rochii care foşnesc, fără să se audă, clipocesc în palmă, se gudură pe lîngă picioare. Negre şi călduţe, pufoase că-ţi vine să faci pipi cînd le îmbraci. În ele puteai să pluteşti, să-ţi amorţească mîinile şi picioarele, să te înţepe în cerul gurii ca de la apă minerală. Pantofi uşori, înalţi, care merg singuri. I se usca gîtul. Îi tremurau picioarele. Se strîngeau în braţe. Strîngea rochia în braţe. Dacă ar fi fost singuri, şi-ar fi pus mîinile la ochi şi ar fi plîns. Se simţea aproape la fel ca în dulap. „Ţi-e rău? Coca, ce ai, ţi-e rău?” Cu faţa albă, fără sînge, trebuie că-i stătea bine. Sîngele fugise tot în degete, înţesat de ace. Se încurcase în rochie. Se înfăşurase ca un bandaj negru în jurul ei. Un toc s-a rupt. „Vai! Vai, ce-o să zică mama ta!? Eu plec acasă, plec chiar acum.“ Nu-şi putea scoate mîinile. O durea glezna. Şi umărul. Ceva se încolăcise în jurul gîtului. Ceva subţire şi rezistent. Auzea televizorul. Auzea frigiderul. „Să nu-i spui că am fost şi eu aici.“ Auzea telefonul. Auzea liftul. De ce să-i spună? Cui să spună? Veronica avea un peşte pe pătură. Auzea ceasul. Avea prăjituri roşii aduse tocmai de la gară. De Cristi, într-o pungă de plastic. Culese de lîngă vagoanele cu cărămidă. Dar cine putea ajunge pînă la gară? Aprozar ca ea n-avea nimeni. Nici pere, mere, piersici şi caise ca ea. Auzea apa. Auzea inima, Irina-găina cotcodăcea şi mînca grăunţe de aur. Trebuia să facă ouă de aur, altfel lua bătaie. Găinile la ţară mănîncă rahatul din dosul şurii. Le-a văzut ea. Ea cu ochii ei. De undeva de sus. Acolo nu sînt maşini. Nu, nu sînt trotuare. Copacii au rădăcinile în pămînt. Auzea inima. Auzea sîngele. Ce bine era în dulap! Da, ce bine era în dulap! Nu mirosea a benzină, a fum. La ţară. N-aveau ţeavă de eşapament. Mirosea a baligă. A iarbă. A oaie. Puţea! Ei îi plăcea pe bancheta din spate a maşinii. Cu nasul turtit de geam. Sau covrigită, cu genunchii în gură. Mirosind a benzină. Cu inima maşinii bătînd repede-repede. Speriată. Cu copiii de la ţevi, dincolo de blocurile cu zece etaje. Să le dea o palmă să-i facă pastramă. Să ţină mingea în braţe. Să-i sugă bulinele. Să-şi bage mingea în burtă şi să umble grasă. Să rîdă. Să-şi înfunde mîinile în haina de blană. Să-şi bage nasul în buzunare. Să miroase naftalină. Pastilele alea mari şi umflate. Mentosanele de naftalină. Umflate ca biscuiţii în lapte. Auzea inima. Uşile trîntite. Ţipetele în şoaptă ale mamei. Parcă avea vată în gură. În dulap întunericul era bun. Acolo era şi steaua ei. „Fiecare om are o stea, ghici care e a ta.“ Aşa povestea copilul roşcat, arătînd cu degetul în sus. Afară stelele erau aurite. Prea multe. Copilul roşcat o vedea pe a lui. Le-o arăta de fiecare dată. O ţinea în vîrful degetului, în echilibru. Toţi stăteau cu gura căscată. Îl invidiau. Ea avea un aprozar. Veronica avea prăjituri. Şi ea avea un soare şi o stea. De ce n-o arăta? Erau în dulap. Au rîs. Căci nimeni n-o credea. Îi era frică. La început. Dacă închide ochii, răsare soarele. Odată cu mirosul de naftalină. Îşi bomba pieptul, apoi îşi strîngea burta. Respira adînc. Stelele sînt nişte găuri în cer. Dincolo de ele stă Doamne-Doamne şi se uită la oameni. Fiecare om e cu găuricea lui. Doamne-Doamne se uită ca prin vizor. El vede tot ce faci. Dincolo de ele e soare şi e bine. E ca la mare. De aceea stelele lucesc, fiindcă noi vedem lumina de dincolo. Cînd omul moare, steaua cade. Doamne-Doamne închide găurica. Pune căpăcelul pe vizor. A văzut tot ce-a făcut omul. Aşa că nu mai e nevoie de ea. El se poate uita prin toate găurelele deodată, fiindcă aşa poate el. S-ar putea să aibă mulţi-mulţi ochi, dar nimeni nu ştie. Poate nu are decît unul. Unul şi bun. Îngerii stau în bănci, ca la şcoală, şi scriu. Fiecare are catastiful lui, fiindcă fiecare răspunde de cîte un om. Cînd omul moare, dacă e mai tînăr, are mai puţine catastife, dacă e mai bătrîn, are mai multe. „Cum? Cîte pagini are un catastif?“ „Cam o mie, o mie cinci sute de pagini. Cam uite-aşa-i de gros...“ Şi băiatul roşcovan le arăta cît e de gros. Ea nu le-a spus nimic de păpuşa de pansament. Nici de călătoriile ei. Nici de fricile şi bucuriile ei. Nu i s-a întîmplat niciodată să o descopere cineva. Mama sau tata. Cînd ea se băga în dulap şi pleca. O prindea de capătul bandajului şi trăgea cu forţă. Auzea respiraţia. La început mai încet, apoi din ce în ce mai repede. Cum făcea olarul. Păpuşa se destrăma şi ea reuşea să zboare. Auzea inima. Să se zbenguiască. N-o mai putea prinde nimeni. Iar dacă din întîmplare cineva, mama sau tata, ar fi deschis uşa pentru vreo haină, cu siguranţă nici n-ar fi zărit-o. N-ar fi văzut absolut nimic. Numai o singură frică rămînea, una cît un bob de mac: să nu bage cheia în uşa şifonierului cineva – mama sau tata – şi să-i stingă steluţa.