© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8467-0

ISBN PDF: 978-973-46-8468-7

ISBN print: 978-973-46-8036-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © naoto sonda/Shutterstock.com 

Foto autoare : revista Tango

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012, 2016, 2018), Viaţa nu-i croită după calapod (2011, 2019), Cuvinte încrucişate (2012, 2017), Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013, 2019), Legături de sînge. Povestea Ioanei (2013), Soacre şi nurori. La cine este cheia? (2014, 2018), Valurile, smintelile, păcatele. Psihologiile românilor (2015), Nici alb, nici negru. Radiografia unui sat românesc (1948-1998) (2015), Dragostea cea veche îţi şopteşte la ureche. Primele iubiri (2015, 2016, 2019), Ea şi El. Biografia unei relaţii (2016), Madlena (2017), Putere şi sînge. O aventură indiană (2018), Tînăra cu părul alb. Misterul Nabokov (2019) şi Aşteptarea Penelopei (2019).

Distinsei Emanuela Stoleriu, admirabilă și mult apreciată pentru dedicația ei ca redactor, pentru eleganța minții ei, pentru competența cu care abordează ceea ce face atât de bine și pentru impecabilele sale relații de colaborare. Cu prețuire și mulțumiri.

Cuvânt-înainte

O mică istorie

Cred că era în 1994-1995 când cineva de la Comisia Fulbright România m-a întrebat dacă accept să fiu cercetător local şi să-l ajut pe un psiholog american, bursier Fulbright, să se descurce, întrucât era pentru prima oară la noi. Deși se documentase, în mare, în legătură cu România, nu știa nimic despre comunitatea psihologilor și despre mediul nostru academic. Mi s-a spus că derula un proiect de cercetare și avea nevoie de un cercetător psiholog român care să-l ajute să-și realizeze proiectul. Desigur, am acceptat.

Cunoșteam cercetători în științe sociale, mai ales din America și Franța. Cercetătorii americani sunt foarte diferiți de cei din Franța. Sunt pragmatici și provinciali, neinteresați prea mult de contextele academice străine, căci, slavă Domnului, America este destul de mare și la fel e și lumea academică.

M-am gândit la cercetătorii francezi. Îmi construisem deja un stereotip. Sunt de stânga, nonconformiști, percepuți de străini ca ușor aroganți, independenți și foarte sociabili, dar fără familiarisme. Sunt îmbrăcați în sacouri de tweed, pantaloni de catifea reiată sau blugi, umblă cu mocasini, fără șosete, fără cravată, dar, în schimb, cu un fular roșu. Au un aspect tineresc, dezinhibat.

Pe americanul meu îl chema John H. Harvey. Am aflat despre el că este un profesor universitar reputat, specializat în psihologie socială, un cercetător cu un aport științific solid, bogat și un CV absolut impresionant.

Când l-am văzut prima dată, surpriza mea a fost mare. Era un bărbat matur, cu un aspect foarte modest, bizar, chiar neobișnuit de modest. Avea un hanorac ponosit, blugi cam uzați, niște adidași banali, demodați, un rucsac folosit cam mult, o șapcă cu cozoroc decolorată. Mă gândeam că felul în care arăta, atât de modest și banal, nu se potrivea cu o somitate academică.

Într-adevăr, habar n-avea de cercetarea din științele sociale de la noi și probabil și din Europa, mai ales din Est. Știam că americanii se citează numai între ei, că nu prea călătoresc. De fapt, Cortina de Fier căzuse de curând. Am discutat despre proiectul lui de cercetare, am făcut un plan de contacte în lumea academică pentru familiarizare, care l-ar fi putut ajuta, și am schimbat opinii despre psihologie, în general, și despre cum este ea receptată în societate în comparație cu alte discipline.

Cu timpul, ne-am împrietenit; urma să stea la noi doi ani. Era foarte pasionat de domeniul lui de specialitate, relațiile interpersonale, mai ales cele intime și de traumă. Cel mai mult îl interesa pierderea și, evident, susținea că psihologia a neglijat acest aspect al condiției umane, preferând ideea de succes, de optimism mai degrabă infantil și evitarea temelor care-i întristează pe oameni. Mi-a vorbit despre diversitatea și complexitatea din lumea pierderilor, dând ca exemplu faptul că poţi să pierzi un portofel sau o iubire, integritatea fizică sau încrederea în tine. Și mi-a mărturisit ce i-a trezit interesul față de pierdere.

Fusese căsătorit nouă ani, după care a urmat un divorț. Nu avusese copii. Părea, spunea el, că a privit și a trăit cu ușurință separarea. Treptat, a realizat că divorțul, separarea, moartea cuiva foarte iubit sunt pierderi. Cel care părăsește pleacă cu o bucată din tine, cu un bagaj plin cu experiențe comune, intime, după cum cel părăsit rămâne cu lipsa unei bucăți din el.

Nu mai era convins că divorțul este o pierdere, ci, dimpotrivă, că acea bucată lipsă este ceva care-i leagă pe cei ce o iau pe drumuri separate, diferite, fără ca ei să-și dea seama. Nu pleci niciodată cum ai venit la începutul unei relații. Nu există sfârșit fără amintirea începutului. Acest fenomen traumatic se numește memorie tranzacțională și poate că nu-i dăm atenția cuvenită.

John, un om pragmatic, organizat și constructiv, își dorea la acea vreme să fondeze o publicație academică dedicată pierderii și traumei. M-a cooptat în proiectul lui, mi-a vorbit despre dificultatea de a găsi colaboratori interesaţi de acest subdomeniu al relațiilor interpersonale, despre problemele de organizare, despre nevoia de a avea contacte la edituri și, până la urmă, după aproximativ doi ani, a scos revista, care există și acum, cu titlul Journal of Loss and Trauma.

Ulterior am găsit un coleg tânăr și ambițios, care dorea să publice în reviste străine prestigioase. I-am vorbit lui John H. Harvey despre el, iar John l-a susținut constant, cu răbdare, ajutându-l să asimileze domeniul și terminologia lui. Relația mea profesională cu John continuă, e o comunicare reciproc avantajoasă, el reușind să mă facă să rămân sensibilă la acest domeniu, din păcate neglijat la noi.

Am scris acest cuvânt-înainte pentru a-i face pe cititori să înțeleagă cât de util este în pragmatica vieții să cunoască, să prevadă pierderile pe care le pot evita și consecințele lor regretabile.

Oare chiar acordăm atenție pierderilor din viața noastră, unele imprevizibile, neașteptate, altele pentru care suntem direct responsabili, și strategiilor de a ieși din suferință? Ce facem când le trăim? Ce știm despre ele și despre lecția de viață pe care ne-o dau?

Sigur, putem trece peste ele, cu greu, însă niciodată nu vom mai fi cei care am fost.

Trei scriitori și un personaj de roman

După cum am spus, interesul meu pentru domeniul pierderii și traumei emoționale a existat cu mult înainte de a mă gândi să scriu o carte precum cea de față. Am mai abordat acest domeniu, sporadic, e drept, dar fără să neglijez informațiile din cercetări, răsfoind literatura de specialitate și nu numai. Și astfel am decis până la urmă să scriu această carte.

Este greu să ai o imagine globală a literaturii de specialitate. Pe internet apare informația că s-au scris 222 de cărți despre pierdere și traumă, suferință și doliu. Am aruncat o privire rapidă pe unele dintre ele: multe erau confesiuni personale ale unor oameni marcați de pierdere, dar care, cei mai mulți, nu erau psihologi.

Știam că şi unii scriitori, puțini, cu un prestigiu literar remarcabil şi-au relatat experiențele personale, într-o manieră autobiografică sau semi-autobiografică, confesională, și am decis să îi aleg pe câțiva dintre ei. Am avut încredere în instinctul care m-a ajutat să-i selectez şi am văzut că toți agreează ideea că pierderea și trauma emoțională suferită prin plecarea partenerului de viață, a soției sau soțului, sunt inerente vieții. Sunt universale și totodată personale, unice și banale, dacă luăm în considerare condiția umană.

Intenția mea a fost să fac o analiză psihologică a traumei suferite de cei care pierd o persoană foarte dragă folosind literatura, lăsând în fundal cercetările de tip academic, însă fără a le neglija. Am ales trei scriitori, la care am adăugat un personaj principal dintr-un roman al celebrului Gabriel García Márquez. Ceea ce povestesc ei m-a făcut să-i aleg și să-i consider reprezentativi pentru acest domeniu.

Toate sursele bibliografice principale pot fi considerate relatări subiective, narațiuni confesive, asemănătoare anamnezei ca secvență a biografiei psihologice. Ca atare, dincolo de preocupările lor profesionale, deoarece sunt scriitori, cu excepția personajului din romanul lui García Márquez, ei pot fi considerați subiecți ai unui studiu psihologic, fiecare fiind un caz.

Cei trei scriitori sunt Julian Barnes, Joan Didion şi Joyce Carol Oates, iar personajul literar este Fermina Daza. Poate că este important să cunoaștem istoria personală a scriitorilor mai amănunțit decât în cercetările psihologilor, pentru a înțelege mai bine narațiunile lor confesive, în care ei devin la rândul lor personaje literare. Îi voi prezenta în continuare.

Julian Barnes este un autor englez cu mare succes atât la criticii literari, cât și la publicul larg, poate nu foarte prolific, dar foarte apreciat pentru talentul lui de scriitor, de filosof și pentru sensibilitatea lui psihologică; cărțile lui sunt bestselleruri, fiind recompensate cu multe premii importante.

În 2019 a primit premiul Jean d’Ormesson în Franța pentru cartea sa Singura poveste. Volumele lui de eseuri sau de povestiri și romanele sunt traduse în multe limbi și s-au bucurat de numeroase recenzii și prezentări elogioase în presa britanică și din străinătate. Nu a primit premii și distincții numai în Marea Britanie, ci și în America, Franța, Austria. Dintre cei trei scriitori aleși de mine, el este cel mai important, dar și cel mai impresionant datorită personalității lui complexe. Julian Barnes a scris eseuri, povestiri, romane – în care erudiția lui este evidentă, prin inserarea unor citate și trimiteri la alţi scriitori –, dar și memorii, acestea oferind informații despre el, despre ce gândea și simțea, părerile lui personale privind viața, obsesia mortalității, a morții, nimicnicia condiției umane, indiferența universului față de destinele oamenilor.

Toate aceste informații sunt necesare pentru a înțelege dureroasa experiență a morții soției lui, Pat Kavanagh, și amintirile lui Julian Barnes. A cunoscut-o pe Pat cu doi ani înainte de a se căsători cu ea. Era cu șase ani mai în vârstă ca el și au fost căsătoriți 30 de ani. Și, chiar dacă după un an de la căsătoria lor ea a avut o legătură amoroasă cu o tânără scriitoare lesbiană, legătură trăită fără îndoială dureros de Julian Barnes, aceasta nu a dus la o ruptură. O iubea mult prea mult, era atât de atașat de ea și atât de loial, încât nu a putut să se despartă de ea și nici să facă destăinuiri publice despre acest nefericit episod. Am putea crede că avea dreptate Kenkō când scria că „sexul este important de neimportant“.

Pat a fost agentul lui literar până la moartea ei. Era un agent literar bun, eficient și apreciat, având în portofoliu scriitori celebri. Era foarte frumoasă, gracilă, cu pomeții perfect armonizați cu trăsăturile ei, cu o gură ce amintea de picturile italiene. Era extrem de vie – după moartea ei, el spunea că îi va lipsi curiozitatea ei radioasă –, avea simțul umorului, dar și o ironie elegantă, era o gazdă minunată, o cititoare care devora literatura, o persoană plină de farmec, care prin simpla prezență stârnea admirația celorlalți.

Viața lui Julian Barnes a fost una fericită și se gândea cu tristețe că amintirea fericirii nu este fericire. Despre viața lor împreună voi scrie mai târziu, folosind informațiile foarte discrete date chiar de el.

Pat Kavanagh a fost diagnosticată cu tumoră la creier, boală incurabilă și extrem de agresivă, astfel că, după 37 de zile de la aflarea veștii, s-a sfârșit. Cu șase luni înainte de moartea ei atât de neașteptată, el publicase o carte de memorii, tradusă și la noi cu titlul Nimicul de temut, pe care i-a dedicat-o. Cartea începe cu următoarea frază: „Nu cred în Dumnezeu, dar îi simt lipsa“. Aflăm din mărturisirea lui că la 20 de ani era ateu convins, iar la 62 era – și este și acum – agnostic, întrebându-se de ce îi este frică de moarte, când un agnostic nu crede în viața de apoi.

El precizează că această carte de memorii nu este autobiografică, deși e plină de istorii de familie și de amintiri cu totul personale, cum ar fi acelea că în copilărie se masturba „în flux continuu“ și că era un melancolic cronic. Cu toate acestea, insistă asupra faptului că nu este o carte despre copilăria și tinerețea lui, dar mărturisește că frica de moarte a fost permanentă în viața lui, că de la 13 ani nu a trecut o zi fără să se gândească la moarte, că noaptea are coșmaruri chinuitoare, că se trezește în întuneric, un întuneric apăsător, panicat de spectrul morții.

Mai toți criticii literari care i-au recenzat cărțile consideră că el suferă de tanatofobie, că din toate cărțile lui răzbate problema mortalității, a morții, a dispariției. Și chiar așa pare, pentru că își imaginează diferite versiuni ale propriei lui morți, inclusiv locul în care va muri. În ceea ce privește religia, nu a fost botezat și nici nu a fost vreodată la biserică, nu a asistat la slujbe sau predici când era copil. Tatăl său era agnostic, iar mama sa adoptase ateismul.

În Nimicul de temut scrie că nu a avut niciodată vreo credință, așa că felul în care gândește nu are nici o legătură cu pierderea unei credințe. Nu avea ce să piardă. Și totuși, frica de moarte a fost constanta vieții lui, iar titlul cărții este provocator. Ideea că nimic e mai rău decât ceva l-a urmărit mereu. Memoriile lui sunt despre părinți și amintirea morții lor, despre bunici, despre fratele mai mare cu trei ani decât el, despre câțiva prieteni cărora nu le dă numele.

Fratele lui a predat filosofie la Oxford, Geneva și Sorbona, specializându-se în Aristotel și presocratici, și trăiește în Franța. Evident, e francofil. Este extravagant, anarhist în sens filosofic, nu politic, poartă părul lung, legat cu o panglică, are o vestimentație de secol XVIII, cu pantaloni de epocă, vestă de brocart, pantofi cu toc mic și cataramă, baston… Are o grădină mare, de șase pogoane, în care ţine șase lame. Este căsătorit și are două fete, iar cea mare îi creează hainele. Julian Barnes și-a întrebat fratele despre părinții lor, iar acesta i-a spus că principala lor trăsătură era „lipsa totală, ori aproape totală, de emoție, sau, în orice caz, lipsa manifestării publice a emoției. Nu mi-l amintesc pe nici unul îngrozit, ori furios, ori extaziat“.

În aceeași carte afirmă că nu știe nimic despre fratele său, deși relatează multe conversații cu el, iar când i-a cerut părerea în legătură cu fraza despre Dumnezeu cu care începe cartea, fără să-i menționeze că-i aparține, acesta i-a răspuns sec, cu un singur cuvânt: siropos. Pe acest frate, despre care scrie că nu știe nimic, îl consideră „inuman, lipsit de emoții, deși relațiile sale cu soția și fiicele lui funcționau“.

Julian Barnes consideră că tatăl său era ursuz, copleșit de autoritatea necondiționată a mamei sale, o fire dominatoare, realistă, organizată și practică. Despre cei doi fii, ea spunea că unul „scrie cărți pe care le pot citi, dar nu le pot înțelege, iar celălalt scrie cărți pe care le pot înțelege, dar nu le pot citi“. Își iubea tatăl în tăcere, nu vorbeau, erau singuri împreună, tatăl nu i-a spus niciodată fiului său că îl iubește și o singură dată i-a spus câteva vorbe despre cartea pe care o scrisese atunci.

Julian Barnes avea o curiozitate morbidă şi vizita cimitire și mormintele unor scriitori și artiști celebri. Mormintele erau pentru el un fel de hobby. Se documenta și despre viața scriitorilor, le citea cărțile, știa cum și-au petrecut ultimii ani de viață, ce gândeau despre moarte și ce au scris despre moarte, cum au murit, care au fost ultimele lor cuvinte înainte de a muri, şi toate aceste date sunt prezente în cartea lui. I-a considerat pe unii dintre ei ascendenții lui de ne-sânge, cei care l-au influențat și au contribuit la formarea lui. Despre poetul și romancierul Philip Larkin scrie că a murit îngrozit, că vorbea incoerent și neinteligibil și că a fost nevoie să fie sedat puternic. Despre Somerset Maugham, a cărui operă o cunoștea prea bine, spune că spre sfârșitul vieții se comporta cu totul bizar, își lăsa pantalonii în vine și defeca lângă canapea în prezența musafirilor. S-a documentat și despre Freud, Camus, pesimistul Șostakovici – despre care a scris o carte – și despre Edmund Wilson, multă vreme prietenul lui foarte apropiat, plin de remușcări. Edmund Wilson făcuse o alegere nefericită când s-a căsătorit a doua oară cu o femeie bogată și mondenă, căsătoria a fost un dezastru, iar ea a murit aiurea. Coborând o scară, după o petrecere, cam beată, nu şi-a mai putut ţine echilibrul – avea pantofi cu tocuri înalte –, a căzut, și-a spart capul și a murit. La sfârșitul vieții lui, după acel mariaj plin de scandaluri, a spus că, după ce a murit ea, a iubit-o. Pare-se că atât cât a fost în viață nu.

Convins de lipsa de importanță a oamenilor, Julian Barnes e interesat să cunoască părerea altora. Este de acord cu Freud, care susținea că e imposibil să ne imaginăm propria moarte. Își regretă vag agnosticismul doar când vede capodoperele unor creatori credincioși, în relație cu divinitatea, ca artiștii italieni sau francezi cu minunatele lor vitralii sau germanii cu muzica lor, casele și literatura englezilor, vestigiile celtice. Dar nu are deloc înălțări religioase sau mistice și admiră operele de artă, catedralele și bisericile din pur simț estetic și arhitectural.

Nimicul de temut, pe care el nu o consideră o carte autobiografică, se încheie atât de elegant și onest: „Dacă sunt ispitit – sau amăgit – de ideea că, până la urmă, viața omenească este doar o narațiune, cu satisfacțiile cuvenite ale unui roman acceptabil… Dacă am limpezit povestea asta cu moartea – sau măcar dacă am luminat-o puțin… este prematur, sper, să scriu despre mine: adio!“.

Din păcate, șase luni mai târziu, Pat Kavanagh spunea adio vieții. Da, să credem că viața este o narațiune. O spune și minunatul Oliver Sacks: „Cu toții avem o poveste a vieții noastre, o narațiune interioară, a cărei continuitate, a cărei esență este viața noastră. Se poate spune că fiecare dintre noi construiește și trăiește o «poveste», și această poveste este eul nostru, identitatea noastră… fiecare din noi este o biografie, o poveste“.

Aș putea scrie mult despre această carte și deja m-am lungit, dar am vrut ca cititorul să știe mai mult despre complexitatea personalității lui Julian Barnes, pentru a înțelege trauma emoțională pe care i-a provocat-o moartea neașteptată a soției sale şi despre care el a scris după cinci ani. Se instalase, pare-se definitiv, într-o suferință constantă, despre care afirma că este pentru el o boală fatală. Și cum să nu fie o boală fatală, când scria că soția sa a fost „inima vieții mele, viața inimii mele“?

Joan Didion, o reputată scriitoare americană și un alt subiect al cărții mele, relatează experiența morții neașteptate a soțului ei într-o carte numită Anul gândirii magice, scrisă la aproape trei luni după acest eveniment nefericit. Cei doi au avut o căsătorie îndelungată – aproape 40 de ani –, fericită, afirmă ea.

Joan Didion este jurnalistă, eseistă, scriitoare, creatoare de scenarii de film și teatru. Este o personalitate a vieții culturale americane, cu mult succes la public și cu o socializare bine regizată. A fost promovată de criticii literari, dar s-a și autopromovat în interviuri, prin destăinuiri publice, dovedind abilități sociale remarcabile. Citind despre ea și interviurile pe care le-a dat, mi-am amintit de răspunsul unui paparazzo englez când a fost întrebat cum a reușit soția lui Charles al Angliei, Camilla Parker Bowles, să-și schimbe imaginea dintr-una negativă în una pozitivă și să fie acceptată de public. El a zis scurt: „Smart personal PR“.

Unii comentatori pe internet consideră că întreaga carieră a lui Joan Didion și această carte a ei sunt supraapreciate, iar unii critici susţin că, dincolo de succes și performanță introspectivă, cartea are note de voyerism. Ea mărturisește că moartea neașteptată a soțului i-a provocat un șoc mental, o zdruncinare a ideilor solide privind căsătoria, copiii, memoria, boala, moartea, viața.

Frământările, care o copleșeau, nu s-au diminuat nici la un an de la moartea soțului. Avea gânduri contradictorii. Pe de o parte, își dorea ca soțul ei să se depărteze, fiindcă știa prea bine că el este mort, dar, pe de altă parte, exista teama că acest lucru îi va afecta memoria, o va face să-l uite, va face ca imaginea lui să devină palidă, ca în fotografiile vechi. Înclina însă să-l păstreze în viața ei ca pe un om viu.

În cele din urmă și-a dat seama că, pentru a trăi, pentru a-și păstra identitatea și a supraviețui, trebuie să-l elibereze pe cel mort, să-l lase să se ducă – „let him go“ –, să-și întărească în minte faptul că el este mort și să rămână cu amintirile. Așa a încercat să facă față vieții, păstrând doar fotografiile și pantofii lui, pentru că, poate, conform gândirii magice, el se va întoarce. Și-a dat seama că viața este ca o pânză care se țese necontenit și timpul curge nestingherit, cu indiferență. Ea consideră că suferința pierderii și trauma emoțională trăită după moartea cuiva foarte drag și apropiat sunt o experiență umană universală şi a constatat că literatura din acest domeniu este remarcabil de săracă.

Este adevărat, a mai constatat ea chiar când scria cartea (2005), că oamenii consideră că această experiență este personală și că trebuie să rămână în zona interiorității, să nu fie expusă public, având caracteristicile unui secret. Deși, la acea vreme, literatura de specialitate făcea progrese, publicul larg era departe de comunitatea științifică.

Joan Didion s-a remarcat în lumea presei prin eforturile ei de a promova jurnalismul de investigație și creativitatea, importanța stilului de exprimare și rolul media de a influența și modela comportamentul, valorile și preferințele publicului larg. Era foarte pragmatică, organizată, știa mereu ce are de făcut și, pentru a-și promova cărțile, făcea turnee de lecturi și răspundea prompt la solicitările de interviuri. A primit distincții și premii și a fost invitată la Casa Albă pentru a fi decorată. Reflectând asupra relației dintre ficțiune și non-ficțiune, a susținut că suferința umană este mai adesea treaba memoriei decât a ficțiunii. Cu soțul ei afirmă că a avut o relație simbiotică, colaborau fără rivalitate sau competiție, scriau împreună și erau cel mai notoriu cuplu monden al vieții culturale hollywoodiene.

Joyce Carol Oates este a treia persoană care relatează într-o manieră confesivă trauma suferită la moartea soțului ei. E o bine-cunoscută scriitoare americană, prolifică, cu mare succes la public, fiind foarte apreciată de critici literari și scriitori, ca John Updike. A scris peste 150 de eseuri, poezii, studii de critică literară, povestiri și peste 50 de romane. Romanele ei au avut o largă circulație internațională, fiind publicate și la noi.

A primit numeroase premii și distincții, burse, medalii și titluri, în semn de recunoaștere a meritelor sale. Este cunoscută pentru modul în care s-a dedicat scrisului, lucrând de la ora 8 dimineața până la prânz, la ora 13, și două-trei ore după-masă. A predat la Princeton cursuri de scriere creativă. În timpul liber se plimba, mergea cu bicicleta împreună cu soțul ei și uneori primea invitați la masă.

A fost căsătorită timp de 47 de ani cu editorul Raymond J. Smith, cu care a colaborat la Ontario Review, revistă înființată de el pentru a crea o punte între literatura canadiană și cea americană. S-au cunoscut când erau foarte tineri și s-au căsătorit trei luni mai târziu. Ea avea 22 de ani. Niciodată nu le-a trecut prin cap să aibă copii. Iubeau mult natura, aveau o curte mare, plină de vegetație, și trei pisici. Citeau aceleași cărți, obișnuind ca la masă să discute pe marginea lor și să schimbe idei și puncte de vedere, observații despre performanțele literare ale scriitorilor.

La trei ani după moartea soțului ei, a publicat o carte despre trauma pierderii suferite, despre stările ei psihologice și fizice, despre emoțiile ei. Deși a scris romane ficționale, această carte de peste 400 de pagini, cu titlul A Widow’s Story (Povestea unei văduve), nu este câtuși de puțin o ficțiune. S-a vorbit mult despre ea, unii considerând-o portretul unei căsătorii, alții considerând-o o confesiune detaliată, plină de întrebări și de interpretări despre viață, căsătorie, lume, moarte. Autoarea însăși își definește căsătoria ca o simbioză a două minți care semănau, a două ființe care aveau aceleași interese și erau atrase de literatură. De asemenea, se gândeşte la un fapt ciudat: soțul ei nu a citit nimic din ceea ce a scris ea, ci doar, rareori, unele recenzii.

La fel de ciudat li s-a părut poate celor din lumea literară și publicului larg faptul că, la ceva mai mult de un an de la moartea soțului ei atât de mult jelit, s-a recăsătorit, și nu cu un scriitor, ci cu un neurochirurg, om de știință și profesor tot la Princeton.

Cartea ei și cea a lui Joan Didion sunt însemnări în urma unei introspecții lucide și constante. Cum altfel ar fi putut face analize psihologice atât de minuțioase? Poate că aceste abilități sunt caracteristice scriitorilor, dar sigur că și la alți oameni există tentații introspective și o practică firească a analizei de sine. Așa vom vedea că era și Fermina Daza. Dacă în cartea lui Joan Didion personajul principal este ea însăşi, scriind despre ea și despre meditațiile ei asupra destinului și vieții, Joyce Carol Oates analizează cuplul, caută să înțeleagă personalitatea soțului ei, dar în aceeași măsură încearcă să sondeze propria ei personalitate.

Joyce Carol Oates vede pierderea ca pe ceva care nu este stabil, ci, dimpotrivă, capătă diferite nuanțe, manifestări și sensuri, devenind un fenomen mai complicat și mai complex. La ea, acest fenomen a fost însoțit de teama că poate nu a știut cine era soțul ei; se întreabă dacă nu cumva este o persoană fără personalitate sau, mai bine zis, o personalitate care nu poate exista decât prin alți oameni care-i recunosc existența. Se gândeşte că poate a scris ca să știe că există, pentru a-și demonstra ei înseși că există.

Priveşte cu alți ochi faptul că soțul ei nu i-a citit cărțile, ca și cum prezența ei în afara cărților îi ajungea. Dar se mai gândeşte și la altceva. Dacă pentru autor cărțile sunt simptomatice, pe cine cunoștea de fapt el, cât știa despre ea, din moment ce nu-i citise nici una dintre cărți?

Scrie despre legămintele cuplului, despre acele legături invizibile care unesc doi oameni, despre promisiunile spuse și nespuse, uneori părând niște șoapte, care-i făceau să rămână împreună. Ca atare, ea îşi consideră cartea un pelerinaj în căutarea identității, a soțului și a cuplului ca realitate. Obișnuită să scrie ficțiune, cartea văduviei ei e o exorcizare.

Simte cu tristețe că, după moartea soțului ei, camera în care stăteau la masă, discutau și își petreceau timpul împreună își pierduse viața. Prietenii i-au fost de mare ajutor, iar după ce a rămas singură i-au dat mai multă atenție, au făcut-o să simtă afecţiunea lor, chiar au răsfățat-o.

Ar putea părea că includerea Ferminei Daza în grupul scriitorilor ar fi nepotrivită. Dar, ca personaj literar, datorită talentului cu care-și descrie viața și văduvia, cu mult realism, făcându-l pe cititor să o vadă vie, mi s-a părut că împărtășește cu prisosință experiența traumei celor trei. Trauma trăită de Fermina Daza este, fără îndoială, o experiență personală, ca şi în cazul celor trei scriitori, dar toți, ca subiecți ai cărților, se înscriu, dincolo de subiectivitate, în universalitatea suferinței umane inerente vieții. În același timp, trăirile lor sunt asemănătoare, singurătatea este o temă centrală și comună, ca și încercările de a găsi soluții care să le aline suferința.

Dintre toți, Julian Barnes mi se pare, dacă ținem cont și de opera lui, cea mai interesantă personalitate și cel mai interesant scriitor. De aceea i-am alocat un spațiu mai mare în economia cărții.

El impresionează prin talentul lui, prin erudiția care răzbate din cărțile sale. Poate că am prejudecăți, dar peisajul lui mental, libertatea spiritului și cultura solidă la care apelează adesea mă duc la ideea că, fiind englez, este modelat de cultura europeană. Joan Didion nu se poate ridica la înălțimea lui Julian Barnes, fiind mai degrabă jurnalistă decât scriitoare, iar Joyce Carol Oates este o scriitoare de ficțiune bine conturată. Peisajul lor mental pare mai simplu, mai puțin rafinat decât al lui Julian Barnes cel excesiv de sensibil. Poate că prejudecățile mele se datorează unei comparații între americanismul provincial al celor două și europenismul cosmopolit al lui Julian Barnes. Poate că greșesc și este doar o impresie cu totul personală, subiectivă. În fond, nu sunt critic literar.