Nikita Danilov

Ambasadorul invizibil

roman în 6 tablouri

Postfaţă de Radu Aldulescu

Editura POLIROM

2010

Ambasadorul invizibil
Nikita Danilov

© 2010 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

Coperta : Carmen Parii

ISBN ePub 978-973-46-2904-6

ISBN PDF 978-973-46-2905-3

ISBN print 978-973-46-1669-5

Această carte este protejată prin copyright. Reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea prin orice mijloace şi sub orice formă, cum ar fi xeroxarea, scanarea, transpunerea în format electronic sau audio, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiilor, cu scop comercial sau gratuit, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Nichita Danilov (n. pe 7 aprilie 1952, în comuna Muşeniţa, Climăuţi, judeţul Suceava) este absolvent al Facultăţii de Ştiinţe Economice şi al Şcolii Postliceale de Arhitectură din Iaşi. A activat ca economist, corector, profesor, muzeograf, editor; a fost redactor la Convorbiri literare, coordonator al departamentului de cultură la Monitorul de Iaşi, director la Teatrul de Copii şi Tineret „Luceafărul“, Iaşi, secretar literar la Teatrul „Vasile Alecsandri“, Iaşi, consilier diplomatic pe probleme de presă la Ambasada României din Republica Moldova, fiind, pentru un an, şi ambasador ad interim al acestei misiuni diplomatice. În prezent este directorul Casei de Cultură „Mihai Ursachi“ din Iaşi şi redactor-şef al revistei bilingve Kitej-grad. În 2004 a fost decorat cu Ordinul „Cavaler al Artelor“, Clasa A, distincţie conferită de Preşedinţia României. A debutat în presă în anul 1979, în paginile revistei Dialog, iar editorial în 1980 cu volumul de poeme Fântâni carteziene (Editura Junimea, distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor). Este autorul mai multor cărţi de poezie – Câmp negru (Editura Cartea Românească, 1982), Arlechini la marginea câmpului (Editura Cartea Românească, 1985), Poezii (Editura Junimea, 1987), Deasupra lucrurilor, neantul (Editura Cartea Românească, 1990), Mirele orb (Editura Junimea, 1995), Peisaj cu ziduri şi uşi (Editura Augusta, 2000), Suflete la second-hand (Editura Vinea, 2000), În deşert şi pe ape (Editura Prut Internaţional, 2000), Umbră de aur, melancholia (Editura Axa, 2000; volum distins, în 2002, cu Premiul Naţional de Poezie de la Neamţ), Centura de castitate (Editura Cartea Românească, 2007; volum distins, în 2007, cu Premiul pentru Poezie al Uniunii Scriitorilor, marele Premiu pentru Poezie „Nichita Stănescu“, Premiul pentru Literatură al revistei Flacăra, Premiul de Excelenţă al Asociaţiei Scriitorilor din Iaşi, iar în 2009 cu Premiul Academiei) – şi al volumelor de proză Nevasta lui Hans (Editura Moldova, 1996), Urechea de cârpă (volum de pamflete politice, Editura Boema, 1992), Apocalipsa de carton (volum de portrete literare, Institutul European, 1993). Prezent în numeroase antologii de gen din ţară şi străinătate, poemele sale au fost traduse în Ungaria, Serbia, Cehia, Estonia, Spania, Portugalia, Italia, Franţa, SUA, Anglia, Vietnam, China. În 1995 a fost distins cu Premiul Fundaţiei Soros pentru poezie. Este membru al Uniunii Scriitorilor din România şi al PEN Club. Volumul Nouă variaţiuni pentru orgă a inaugurat seria „Antologii“ (coordonată de Mircea Mihăieş) din Biblioteca Polirom. La Editura Polirom a mai publicat: Tălpi. Şotronul (roman, 2004), Maşa şi Extraterestrul (roman, 2005) şi Locomotiva Noimann (2008, volum distins cu Marele Premiu al revistei Poesis, Premiul pentru Proză al revistei Argeş, Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Iaşi).

Cu drag, Cristinei, care, în momentele de cumpănă, mi-a fost mereu alături

Motto unu:

Cât timp un singur fir de nisip

Se va împotrivi deşertului,

cât timp un singur strop de apă

se va împotrivi mării,

Fiii lui Satan vor stăpâni pământul...

Motto doi:

Fiindcă atât simţurile, cât şi intelectul aparţin sufletului, diferenţa între ele constă în faptul că simţurile sunt puse în mişcare doar prin organele corpului şi percep doar corpurile sau cele ce sunt în acestea, ca vederea unui turn sau vederea calităţilor sale vizibile. Intelectul, fiindcă nu are nevoie de organele corpului, nici nu trebuie să aibă drept subiect un corp spre care să fie îndreptat, ci este mulţumit cu similitudinea lucrului pe care i-o creează mintea şi spre care îşi direcţionează acţiunea inteligenţei. De aceea, dacă turnul este distrus sau suprimat, senzaţia ce acţiona în suflet piere, pe când actul de înţelegere rămâne, odată reţinută în suflet similitudinea cu lucrul. (...) Unii numesc această formă la fel ca intelecţia, astfel încât eu concep turnul fabricat la fel ca pe cel absent...

Abélard, Comentarii la Porfir

Cartea întâia: Androginii

Anghilele

Pe poetul Evgheni Lein l-am reîntâlnit la Galway, pe ţărmul Atlanticului, în apropiere de celebrul turn Shelly, clădit din caroseriile maşinilor uzate şi ale celor care suferiseră o avarie mai mare sau mai mică, pe şoselele veşnic umede ale Irlandei. Primăria oraşului le oferea proprietarilor sau moştenitorilor (în cazul unor accidente soldate cu deces) o recompensă, reprezentând a zecea parte din valoarea autovehiculului. Turnul era, de fapt, un cimitir de maşini stivuite cu grijă, o operă postmodernă a unui arhitect excentric, un admirator al lui Salvador Dalí, ridicată pe malul oceanului, având menirea să servească pe timp de noapte ca punct de reper pentru navele aflate în larg (turnul era dotat cu reflectoare, confecţionate din vechile faruri), iar ziua ca un punct de atracţie pentru turiştii veniţi să viziteze oraşul. Sâmbătă şi duminică seara se adunau aici grupuri de tineri, unii aprindeau focuri, alţii cântau la chitară, acompaniaţi de imensele valuri ce se rostogoleau din larg. Vântul puternic declanşa claxoanele turnului, care, la rândul lor, puneau în funcţiune o parte din motoarele vechilor automobile, ce fuseseră reparate cu grijă, farurile se aprindeau şi ele brusc, conferind de la depărtare construcţiei aspectul unei nave cosmice ce se pregătea să decoleze spre alte civilizaţii şi alte galaxii. Luminile şi zgomotele atrăgeau pescăruşii adormiţi în cuiburile clădite printre caroserii, dar şi cârduri de raţe sălbatice şi mulţimea de lebede care înnoptau în apele înspumate ale râului Corrib, care se vărsau rotindu-se lent în ocean. Tinerii petrecăreţi îi alungau agitându-şi mâinile în aer sau aruncând în sus cutiile de bere golite şi umplute cu nisip şi scoici. Unii îşi încălzeau mâinile deasupra unor grămezi aprinse de ziare, ce ardeau mocnit din pricina umezelii. Câţiva bărbaţi alergau pe străzi purtând pe umeri femei pe jumătate despuiate, care îi mânau ca pe nişte cai. Se opreau sprijinindu-se de câte un stâlp, pentru a-şi trage răsuflarea. Când oboseau, schimbau rolurile. Femeile îngenuncheau, iar bărbaţii li se urcau în cârcă. Priveam fascinant la acest spectacol funambulesc, cu detaşarea pe care ţi-o poate da o seară de beţie cruntă. Petrecusem până târziu, în compania unor actori ambulanţi, care intraseră în birt ca să-şi clătească gâtlejul de strigătele pe care au fost nevoiţi să le scoată în piaţă pentru a anima mulţimea... Turnul avea ceva magic, vrăjitoresc în el; privindu-l, gândul te ducea la fantastica Grădină a plăcerilor pictată de Hieronimus Bosh.

Erau orele şase dimineaţa. O ceaţă uşoară se ridica din râu, plutind pe sub podul sub care dormeau doi rockeri, unul tânăr şi celălalt cu părul încărunţit şi faţa buhăită. După o noapte de nesomn, ieşisem să-mi fac obişnuita promenadă matinală. Plimbându-mă pe promontoriu, încercam să-mi adun gândurile şi să-mi liniştesc bătăile inimii, care, din pricina oboselii acumulate, îmi zvâcnea din ce în ce mai neregulat în tâmple. Petrecerea de peste noapte luase sfârşit. Rând pe rând, tinerii se împrăştiaseră pe la casele lor. Motoarele şi claxoanele se liniştiseră şi ele, iar lebedele îşi reluaseră locul în peisaj. Pluteau, legănându-se pe valuri, unele cu ciocul vârât sub aripi, altele cu gâtul arcuit sfidau oboseala şi depărtările. În spatele lor, ca un evantai multicolor se desfăcea cârdul de raţe sălbatice. Pescăruşii brăzdau aerul rece cu ţipetele lor ascuţite ce mi se înfigeau în creier. Lângă turn mai rămăsese un singur „oaspete“: Evgheni Lein. Purta o şapcă în carouri şi un trenci alb, pe care vântul încerca din răsputeri să i le smulgă de pe trup. Nasul coroiat şi buzele răsfrânte păreau să ignore cu desăvârşire atât vântul, cât şi ambarcaţiunile ce pluteau în depărtări. Pantofii săi de lac, cu şireturile desfăcute, zăceau pe botul boţit al unui automobil Rolls Royce, ce suferise un accident la Dublin, în anul 1921. Poetul stătea cu pantalonii suflecaţi şi picioarele abandonate în valuri. Ochii săi obosiţi contemplau oceanul. Din trabucul aprins, o şuviţă albăstrie de fum se ridica plutind peste caroseriile umede ale vechilor automobile, năpădite de o mulţime de cuiburi de pescăruşi şi rândunici de mare... Văzându-l adâncit în meditaţie, am dat să-l ocolesc, dar poetul îmi făcu semn să mă apropii. Când am ajuns la câţiva paşi de el, am văzut că picioarele, neobişnuit de subţiri, îi fuseseră acoperite de moluşte şi alge ruginite. Pe hainele lui mişunau crabii şi alte gângănii ieşite din adâncul oceanului. Oare de cât timp stătea aici Evgheni Lein?

– Am venit aici acum o oră. Dar o oră petrecută pe malul unui ocean e la fel de lungă ca un secol. Prin urmare, nu te mira că semăn cu un catarg pe jumătate putred, pe care fluxul l-a aruncat pe ţărm. Aceasta e soarta tuturor celor care se avântă înfruntând valurile vieţii.

Spunând acestea, poetul îmi întinse o tabacheră.

– Fumezi? mă întrebă.

Am clătinat din cap că nu.

– Oricum, ia o ţigară. Sunt foarte bune. Le-am cumpărat de la Los Angeles, acum o săptămână. O vei fuma la Iaşi, pe malul Bahluiului...

Amănuntele acestea m-au mirat. Cum de reţinuse Evgheni Lein numele oraşului de unde veneam şi mai ales numele râului ce traversează dulcele nostru târg?!

– Memoria nu m-a părăsit, răspunse poetul. Dimpotrivă, cu cât îmbătrânesc mai mult, cu atât îmi aduc aminte de mai multe.

L-am întrebat dacă nu-i este frig. Poetul ridică din umeri în semn că, trăind atâta vreme la Petersburg şi la Moscova, se obişnuise cu frigul.

– Şi apoi, adăugă el, ştii cum se spune: cui pe cui se scoate. Dacă e valabil pentru băutură, de ce să nu fie şi pentru reumatism?! Dar nu pentru a scoate reumatismul din oasele-mi bătrâne am înţepenit eu aici, pe ţărmul Atlanticului. Stau aici ca să-mi aduc aminte de o istorie. Rememorând-o, caut să înţeleg mecanismul ce pune-n mişcare psihologia umană. Deci despre ce-i vorba? Timp de douăzeci şi patru de ani am lucrat ca reporter la departamentul juridic al Gazetei literare. Am călătorit mult, de la o graniţă la alta a imperiului. Am stat de vorbă cu mulţi oameni, am auzit multe istorii şi am asistat, în calitate de ziarist, la nenumărate procese. Unele de-a dreptul stranii. Stând aici, pe malul oceanului, mi-a revenit în minte un caz care s-a petrecut prin anii ’80. Ajunsesem în Lituania, într-un orăşel situat pe ţărmul Mării Baltice, Palanga. Probabil n-ai auzit de el. Eu însă îl cunosc foarte bine. Îi ştiu toate cârciumile. Şi cunosc, bineînţeles, şi tribunalul, unde s-a judecat aşa-numitul caz Balanzaizis. Am asistat la proces şi m-am întors răvăşit. Nici cele cinci sticle de votcă pe care le-am băut la întoarcere n-au reuşit să-mi anestezieze nervii. Chiar şi acum, când îmi aduc aminte de cazul Balanzaizis, îmi simt stomacul întors pe dos. Dar, mă rog, asta-i situaţia. Meseria de reporter, ca, de altfel, şi cea de poet, nu e uşoară. Dar să trec la subiect. În apropiere de Palanga se afla un sat în care majoritatea familiilor se ocupau cu pescuitul. Pescuiau heringi şi guvizi. Dar lucrul acesta nu le aducea cine ştie ce câştig. Norocul cel mare venea o dată pe an, când soseau anghilele. Anghilele sunt peşti bizari, care au un comportament enigmatic. Vreme de decenii întregi, ihtiologii lituanieni i-au studiat îndeaproape, dar nu au reuşit să înţeleagă decât o mică parte din misterul care învăluie această specie de peşti. Secretul anghilelor îl ştiu doar pescarii din Milinius şi încă două-trei sate pescăreşti din jur. Anghilele trăiesc în Marea Sargaselor, în apropiere de Cuba lui Fidel Castro, iar în sezonul cald migrează în Marea Baltică, dar ajung şi la gurile Dunării, la intrarea în Deltă. În scorburile reci ale ţărmului lituanian găsesc hrană din belşug şi îşi reîmprospătează forţele. Pescarii care reuşesc să descopere secretul anghilelor se îmbogăţesc. De fapt, în ce constă secretul? În fiecare an, anghilele trag la altă momeală. Dacă anul acesta, să zicem, sunt atrase de carnea de găină, anul viitor s-ar putea să le placă şunca afumată sau carnea de berbec stropită din belşug cu vin. Înţelegi sau nu înţelegi. Cred că nu înţelegi. De altfel, şi pe mine enigmele naturii mă depăşesc. Dar să continuăm. Balanzaizis era capul unei familii destul de înstărite. Meşteşugul pescuitului anghilelor îl desprinsese de la strămoşii lui. La rândul său, îi învăţase pe cei doi fii ai săi, Leons şi Briedis, câte ceva din tainele acestei meserii. Într-o noapte s-a întâmplat însă nenorocirea. Bătrânul Balanzaizis, în vârstă de şaizeci şi cinci de ani, a plecat pe mare şi nu s-a mai întors. Ieşind în larg, s-a stârnit un vânt neaşteptat, barca s-a răsturnat şi bătrânul a fost înghiţit de valuri. N-a fost chiar o tragedie. În Palanga astfel de întâmplări sunt curente. La un interval de timp, fiecare familie plăteşte, ca să zic aşa, un tribut mai mare sau mai mic zeului Poseidon. Desigur, la ei zeul are un altfel de nume. E terminat in „is“, sau „as“. Dar asta nu are prea mare importanţă. Mai bine hai să-ţi relatez pe scurt povestea. În Uniunea Sovietică funcţiona o lege simplă: dacă un pescar ieşea în larg şi nu-şi făcea apariţia în vreme de două săptămâni, era declarat mort. Prin urmare, după o jumătate de lună de la această întâmplare, autorităţile au emis certificatul de deces. Negăsindu-se cadavrul, n-a fost nevoie de nici o înhumare. Între timp, familia a încercat să găsească trupul celui înghiţit de valuri. Cei doi fii, scormonind mereu fundul mării în preajma ţărmurilor, au reuşit într-o dimineaţă să descopere cadavrul intrat în putrefacţie. Spre surpriza lor, trupul tatălui mişuna de anghile. Cei doi fii au rămas înmărmuriţi. Tatăl lor mort le aducea în dar o adevărată comoară. Nimeni din sat, cu toate încercările, nu reuşise să pescuiască vreo anghilă, iar ei aproape că umpluseră barca cu prada lor. În afară de aceasta, descoperiseră şi secretul anghilelor. Momeala care funcţiona în acel an. Anghilele trăgeau la înecaţi.

Briedis şi Leons erau fericiţi. Recuperaseră trupul tatălui din mare... Acum însă se întrebau ce ar trebui să facă cu marfa? Conştiinţa le spunea să arunce anghilele în mare. Diavolul însă se afla pe aproape. Grămada de bani pe care ar fi putut să o câştige le juca în faţa ochilor. Fiii priveau la cadavrul tatălui, ciuruit de anghile, şi inima le zvâcnea cu putere în piept. Leons fu de părere să-l îngroape, dar fratele său clătină din cap. De fapt, şi pe Leons îl atrăgea câştigul...

Evgheni Lein închise ochii. Faţa i se crispă, apoi se linişti, căpătând o paloare mortuară. Am crezut că i s-a făcut rău şi l-am zgâlţâit uşor de umeri. Buzele sale cărnoase scoaseră un plescăit neobişnuit. Curând un alt zgomot se auzi ieşind din nasul proeminent. Ascultându-l, mi-am dat seama că adormise. Am dat să mă ridic, dar Lein mă prinse de mână şi mă opri în loc.

– Iartă-mă, îmi spuse el. Am aţipit un pic, din pricina oboselii. Acum însă oboseala mi-a trecut. Un somn de câteva minute îmi revigorează trupul. Nu te teme, nu bat câmpii. Nu vrei să asculţi istoria până la capăt? Sunt cât se poate de lucid. Şi nici memoria nu m-a părăsit, n-ai grijă. Dimpotrivă, cu cât îmbătrânesc mai mult, cu atât îmi aduc aminte de mai multe. Deseori mă trezesc vorbind despre lucruri şi oameni pe care nu i-am cunoscut. Pe calea unor unde necunoscute, îmi vin în memorie întâmplări pe care nu le-am trăit şi nici nu mi-au fost povestite de cineva. Trăiesc uneori strania senzaţie că fragmente de timp şi de spaţiu se rup din bolta ancestrală a cerurilor şi-mi invadează creierul în momentele de oboseală. M-am gândit că ele sunt rodul unei fantezii, al unor exerciţii de meditaţie dobândite în timp. Mi-am dat seama însă că priveam prea simplist lucrurile. Explicaţia e, probabil, mult mai complexă. Cred că există unele momente când mintea noastră devine extrem de receptivă. Eu cred că suntem sau, mai bine zis, am fost înzestraţi cu simţuri care pot accede la memoria ancestrală. Numai că civilizaţia ne-a anihilat aceste simţuri. Din când în când însă, anumiţi centri de pe scoarţa noastră cerebrală se trezesc la viaţă. Şi atunci se produce revelaţia. Comunicarea cu trecutul sau cu viitorul. Sau cu prezentul îndepărtat în spaţiu.

Evgheni Lein trase fumul adânc în piept, apoi îl slobozi spre turn. În ciuda vântului care sufla dinspre larg, fumul nu se risipi în aer, ci se adună într-o singură şuviţă albăstrie care se ridica încet de la baza spre vârful insolitului far.

– Prin urmare, nu te mira că ţi-am pus o întrebare despre oraşul tău natal. Deşi n-am fost acolo, l-am avut pentru o clipă în faţa ochilor. Pentru o fracţiune de secundă, am avut senzaţia că l-am atins cu mâna. Învelit într-un bol de cristal, oraşul mi se aşezase în palmă. Am auzit răzbătând de acolo voci şi am văzut o mulţime de umbre. Deşi frazele răsunau într-o limbă din care nu cunosc decât poate vreo două cuvinte, am înţeles mesajul. Pe măsură ce mă concentram asupra bolului, se producea un fel de transfer de informaţii. Înţelegeam perfect ce se spune şi ce se scrie în ziarele ce-mi apăruseră şi ele în faţa ochilor. Sub privirea mea, cuvintele se transformau într-un şir de cifre şi aceste cifre se scurgeau în memoria şi în conştiinţa mea lăsate pradă uitării. Sedimentându-se, cifrele se transformau din nou în cuvinte. La rândul lor, cuvintele se adunau închegându-se în propoziţii şi fraze al căror înţeles îl percepeam atât în limba mea natală, cât şi într-o altă limbă, mult mai veche, care, prin acest dublu sau triplu transfer, îmi devenise deodată accesibilă. Totul a durat doar o clipită; într-o fracţiune de secundă am putut afla extrem de multe lucruri despre tine şi despre oraşul tău natal... Nu-i aşa, făcu Evgheni Lein, că numele de familie al primarului Iaşilor e acelaşi cu prenumele tău? Îţi mai pot da şi alte detalii legate de biografia ta: pe 25 mai 1985, la orele 10.30 seara, în timp ce te întorceai spre casă, din cauza stării de euforie în care erai cufundat (aici Evgheni Lein mă privi zâmbind cu subînţeles), ajungând în dreptul podului ce leagă cartierele Mircea şi Alexandru, în loc să mergi drept sau să urci, ai coborât şi te-ai trezit în mijlocului Bahluiului. S-a întâmplat acest fapt sau nu?! De ce taci? mi se adresă din nou Lein. Ţi-e greu să-ţi recunoşti propriile greşeli?

Mirosul pestilenţial îmi reveni o clipă în memorie. Duhoarea de mâl îmi năpădi nările. Fără să-mi dau seama, m-am aplecat şi mi-am spălat mâinile şi apoi faţa în apa Atlanticului. Într-adevăr, venind spre casă noaptea (după o petrecere la Bolta Rece, eram într-o stare euforică), în loc s-o iau pe pod, am trecut Bahluiul pe sub pod. Când m-am trezit, eram în mijlocul râului, împotmolit în nămol. Iniţial, am avut intenţia să mă întorc spre locul de unde lunecasem în Bahlui, dar mă aflam chiar la mijloc, aşa că am păşit înainte. Când am ajuns la mal, eram plin de nămol şi de tot felul de gunoaie. De fiecare dată când îmi aduceam aminte de acest fapt, îmi venea să intru în pământ de ruşine. Evgheni Lein mă privi înţelegător.

– Nu e nimic ruşinos în asta, spuse. Ţi s-a rupt firul memoriei, ei şi? Ţi-ai înfruntat, în fond, destinul. Nu vrei să-ţi mai aduci aminte de un crâmpei din viaţa ta?! Anesteziază-ţi conştiinţa... Nu-i nici o problemă. Dacă acuma ai apela la logică, ţi-ai da seama că din toată existenţa ta ţi se deapănă în minte puţine lucruri. Restul au trecut deja graniţa prezentului şi se află depozitate într-un loc pe care nu ai cum să-l mai percepi cu simţurile tale. Dar nu te teme: trecutul tău nu s-a pierdut cu totul. El s-a sedimentat undeva, în acea memorie iniţială despre care ţi-am vorbit. Fiecare atom, fiecare particulă ce ne-nconjoară au înmagazinate în ele toate faptele care s-au petrecut în lume din momentul naşterii şi până-n momentul morţii lor. Şi acum aceste fapte se perpetuează ca un ecou în hăul cosmic care se ondulează deasupra noastră ca un ocean, ca un vârtej, ca un fel de nebunie. Şi încă un fapt: nu-i aşa că predecesorul actualului primar al urbei s-a aflat pentru o perioadă de timp detaşat în Cuba? De acolo îmi cumpăr, de obicei, havanele. O bună cunoştinţă îmi trimite din două în două luni câte un pachet. E suficient să mă gândesc la el şi, după un timp, primesc coletul. Dar văd că m-am abătut de la subiect. Deci ce-ţi spuneam? A, da, ţi-am pomenit de cazul Balanzaizis. Un caz într-adevăr neobişnuit... Da, anghilele sunt peşti cu un comportament bizar. Larvele anghilelor se nasc în Marea Sargaselor, în apropiere de Cuba lui Fidel Castro, unde adulţii îşi depun icrele, după care mor. Larvele lor, purtate de curentul cald al Golfstromului, ajung, după o călătorie (care durează doi sau patru ani) în fluviile ce udă continentul european. La maturitate, anghilele se adună în bancuri şi fac cale întoarsă, străbătând în sens invers Atlanticul. Pescuitul anghilelor este o îndeletnicire pe cât de rentabilă, pe atât de dificilă. Instinctul de conservare al acestor peşti e de-a dreptul uluitor. Programul lor genetic funcţionează ca un mecanism perfect. Anghila ştie locul unde urmează să-şi depună icrele şi apoi să-şi dea, ca să spun aşa, obştescul sfârşit şi face tot posibilul să-şi conserve energia pentru a ajunge acolo. Nu ştiu de ce, dar migraţia anghilelor îmi aduce aminte de exodul lui Moise. Îmi închipui Golfstromul ca pe o biblie cu pagini curgătoare. Larvele anghilelor sunt ca nişte litere ce plutesc dintr-o parte în alta a Atlanticului. Noaptea, corpul lor electrizat pare să transmită semnale luminoase marilor constelaţii ce se rotesc deasupra oceanului. De multe ori am făcut o analogie între migraţia păsărilor şi cea a acestei specii de peşti. Păsările cunosc locurile de unde vin şi pleacă. Exemplarele tinere sunt iniţiate de adulţi. Experienţa se transmite din generaţie în generaţie. Sigur, funcţionează şi memoria ancestrală. O chemare a depărtărilor, un fel de magnetism. Anghilele sunt mult mai misterioase. Codul lor genetic e şi mai greu de descifrat. Dar să ne întoarcem acum la cazul Balanzaizis. Deci, după cum ţi-am spus, cei doi fii, scormonind fundul mării în preajma stâncilor, au reuşit să descopere cadavrul aflat în putrefacţie. Spre surpriza lor, trupul tatălui mişuna de anghile. Cei doi fii au rămas înmărmuriţi. Da, tatăl lor mort se transformase într-o adevărată comoară. Grămada de bani pe care ar fi putut să o câştige în urma vânzării anghilelor le juca în faţa ochilor.

De ce nu se întâmplase o astfel de minune în timpul vieţii?

„Adică?“ spuse Briedis. „Ce minune ai fi vrut să se întâmple?!“

Fratele său Leons clătină din cap, în semn de compătimire:

„Mereu am dus-o în sărăcie şi ne-am spetit muncind fără folos de dimineaţa până seara. Norocul ne-a cam ocolit...“

„Păi ce-ai fi vrut să facă bătrânul, să se întindă viu pe fundul mării şi să aştepte ca anghilele să muşte din carnea lui? Ori să-şi taie bucăţi din trupul său viu şi să le folosească drept momeală?“

„Nu asta am vrut să spun“, se apără Leons. „Vorbeam de noroc în general...“

Celălalt însă părea să nu-l audă, continuând să-şi deruleze în gol firul gândurilor:

„Şi să presupunem că ar fi făcut-o, adică şi-ar fi tăiat bucăţi de trup şi le-ar fi pus momeală, de unde ştim că peştele aceasta viclean ar fi tras la carne de om vie? Poate că lui nu-i plac decât morţii?! Nu cumva bătrânul Balanzaizis“, adăugă el, „şi-a dat seama cum stau lucrurile şi s-a înecat dinadins ca să-şi scoată familia din sărăcie?“

Şi tot el îşi spuse: „Nu era el atât de generos ca să facă asta...“ Dimpotrivă, răposatul era destul de meschin şi punea întotdeauna interesul lui mai presus de cel al altora. Pe fiii săi i-a chinuit de mici, punându-i la munci dintre cele mai umilitoare. Iar atunci când aceştia îndrăzneau să cârtească împotriva tatălui, pedeapsa era cruntă... Amintindu-şi de copilăria lui, Leons văzu negru în faţa ochilor...

„Şi să presupuneam că ar fi făcut-o, adică s-ar fi sinucis de dragul nostru, nu avea de unde să ştie că îi vom găsi trupul la momentul potrivit, mişunând de anghile... Îi puteam găsi doar oasele. Sau poate nici atât... Şi atunci sacrificiul său ar fi fost zadarnic. Prin urmare, ipoteza aceasta e absurdă...“ Leons privi stâncile cenuşii care ieşeau lucioase din mare, continuând: „Dar poate că l-a împins spre sinucidere boala de plămâni?!“ Apoi, gândindu-se mai bine, murmură ca pentru sine: „Nu era el omul care să se sinucidă. Bătrânul s-ar fi agăţat de viaţă până în ultimul moment. Şi cu cât ar fi suferit mai mult, cu atât ne-am fi chinuit cu el mai tare. Şi acest chin i-ar fi alinat durerea...“

Leons se gândi apoi la grămada de bani pe care ar fi putut să o câştige de pe urma vânzării anghilelor şi ochii i se-nseninară. „Dumnezeu să-l odihnească în pace şi să-i ierte păcatele“, murmură el. Iar fratele său Briedis spuse şi el: „Să-i fie ţărâna uşoară...“ După o clipă de tăcere, Leons îi replică ironic: „Despre ce ţărână vorbeşti, nu vezi că e tot înconjurat de apă?!“ „Atunci“, murmură acesta, cu o oareşicare compătimire în glas, „să-i fie apa uşoară...“

Fiii priveau la cadavrul tatălui, ciuruit de „ţiparii“ ce se zvârcoleau în barcă, şi inimile le zvâcneau cu putere în piept. Leons fu de părere să-l îngroape, dar fratele său clătină din cap.

„Tatăl nostru ne trimite un semn; ar fi păcat să-i refuzăm darul“, spuse Leons. „Poate că vrea să-şi îndrepte o parte din răul pe care ni l-a făcut...“

„Eu mai degrabă cred că Necuratul caută să ne ducă în ispită“, răspunse Briedis cu inima măcinată de îndoieli.

„Mai bine îl îngropăm şi gata...“

Fratele său însă îl convinse că mormântul cel mai bun pentru un pescar e marea.

„Decât să-l mănânce viermii, mai bine se hrănesc peştii din el...“

„Ce se va întâmpla însă dacă un astfel de peşte va nimeri în plasa unui semen de-al nostru?“

„Ce-o să se întâmple?“ replică Leons. „Oare Mântuitorul n-a spus «Iată aceasta e carnea mea şi acesta e sângele meu, mâncaţi, beţi, veseliţi-vă»?“

Leons îi mai aminti lui Briedis de minunea din pustiu, unde Iisus înmulţise pâinile şi peştii săturând mulţimea. Murind, tatăl lor înviase. O parte din carnea sa era vie. Sufletul îi vieţuia în sutele de anghile care-i năpădiseră cadavrul. Dar probabil dorinţa lui era una mult mai mare. Poate că sufletul tatălui voia să populeze nu numai aceste nevinovate vieţuitoare, poate voia să sălăşluiască în carnea semenilor săi?! Ajuns cu logica aici, Briedis îi reaminti de-o veche legendă letonă, în care fiii mănâncă inima tatălui lor mort ca să-i păstreze viu sufletul în piept. Briedis dădu din umeri a lehamite. Fratele său avea o fire atât de încăpăţânată, încât, dacă-i intra ceva în cap, nu mai aveai scăpare. În afară de aceasta, îl atrăgea şi pe el câştigul. În sfârşit, fraţii se ciorovăiră între ei şi, până la urmă, căzură la pace. Hotărâră să păstreze secretul doar pentru ei. De altfel, ce ar fi spus lumea dacă ar fi aflat că năvodul şi momeala la care pescuiesc Leons şi Briedis este un cadavru. Şi încă nu orice fel de cadavru, ci cadavrul tatăl lor, căzut pradă mării! Fraţii însă se mai temeau încă de un lucru: de „concurenţă“... Câştigul i-ar fi putut tenta şi pe alţii. Dar, cum să-ţi spun, de ceea ce te temi nu scapi. Într-o seară, Briedis se duse la cârciumă şi se îmbătă crunt. La beţie, îi povesti unui prieten toată tărăşenia. Drept care, după vreo două zile, pe mare mai apăru un pescar de anghile. Prietenul îşi făcuse curaj şi, dezgropând un mort din cimitir, îl folosea acum ca momeală. În sat lumea începu să facă fel de fel de presupuneri. Mulţi se întrebau: ce momeală pun în năvodul lor fraţii Balanzaizis că prind atâta peşte? Lumea începu să-i pândească ascunsă printre stânci. Curând, secretul deveni al tuturor. Şi atunci se întâmplă un fapt uluitor; încetul cu încetul morţii din cimitir luară calea mării. În locul lor, sătenii aşezau în sicriu nişte mogâldeţe umplute cu paie şi fân. Cum se întuneca, bărbaţii ieşeau în larg. Unii pescuiau la lumina felinarelor, alţii foloseau lanterne, alţii lumânări. Se apropia Paştele. Sezonul de pescuit era în toi. Ca un făcut, marea fierbea de anghile. Apăruse însă şi o problemă. Abundenţa de marfă alarmase autorităţile, care-şi trimiseră iscoadele în sat. Urmară cercetările. În săptămâna Paştelui întreg satul era pe jar. A avut loc o expertiză. S-au făcut deshumări. În locul decedaţilor, au găsit în pământ doar simple gioarse. Sau nici atât. Cimitirul se mutase în mare. În burta fiecărei anghile zăcea câte o bucată de mormânt. În curând a urmat procesul. Nu era uşor să judeci întreg satul... Asta pe de-o parte. Pe de alta, nici autorităţile nu voiau ca povestea cu cadavrele să ajungă în presa străină. Anghilele luau calea exportului. Ajungeau în Germania, în Suedia şi Olanda. Prin urmare, scandalul putea lua proporţii internaţionale. Exportul peştelui, care aducea un câştig enorm statului, putea fi afectat. Aşa că, până la urmă, autorităţile au închis ochii. Cazul a fost muşamalizat. Ba unii au primit chiar şi medalii pentru întrecerea socialistă. Singurii care au avut de suferit au fost fraţii Balanzaizis. Amândoi au fost condamnaţi la ani grei de lagăr. Ghici pentru ce? Pentru propagandă anticomunistă...

Lein răsuflă adânc. Ochii săi obosiţi scrutară orizontul. O cută adâncă îi brăzda fruntea. Poetul aruncă o privire spre mine şi spuse:

– Şi totuşi, povestea anghilelor nu se termină aici. De ce nu mă întrebi ce s-a întâmplat cu ele? Unde au ajuns? Ei, bine, de ajuns au ajuns în gâtlejul unor oameni respectabili. Şi care a fost efectul? Efectul a fost unul uluitor. Se pare că bătrânul suferise de cancer la plămâni. Zilele lui erau oricum numărate. Exista chiar bănuiala că bătrânul Balanzaizis şi-ar fi pus capăt zilelor. Ei, bine, şi aici intervine elementul miraculos, conform relatărilor apărute în presa vremii, s-a constatat că, în proporţie de optzeci la sută, pacienţii care sufereau de această boală s-au vindecat consumând carnea de anghilă. În ei, sufletul lui Balanzaizis prindea o nouă viaţă...