Translation of the novel © 2013 by Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3978-6

ISBN PDF: 978-973-46-3979-3

ISBN print: 978-973-46-3789-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : © Alf van Beem, Tren de jucărie din tinichea de la începutul secolului XX

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Vizitatorul de marţi dimineaţă

Se întîmplă numai o dată sau de două ori pe an la Poliţia Judiciară – şi ţine uneori atît de puţin, încît nici nu poţi să-ţi dai seama – ca brusc, după o perioadă febrilă, în care cazurile se succed neîntrerupt, dacă nu cumva apar chiar cîte trei sau patru deodată, istovind tot personalul şi făcîndu-i pe inspectori să aibă un aer rătăcit şi ochii roşii de nesomn, să urmeze imediat un calm deplin, un gol, s-ar zice, rar tulburat de cîteva telefoane lipsite de importanţă.

Aşa se întîmplase în ajun, cînd, e adevărat, fusese şi luni, zi mai liniştită decît celelalte, iar marţi, pe la unsprezece dimineaţa, atmosfera era încă aceeaşi. Pe culoarul lung, abia dacă îşi tîrau paşii, stînjeniţi, doi-trei informatori amărîţi, veniţi să dea raportul, iar în birourile inspectorilor toată lumea era la post, lipsind numai cei suferinzi de gripă.

Aşa că, deşi în caz de urgenţă Maigret ducea în general lipsă de efective şi îi era foarte greu să găsească destui oameni cărora să le încredinţeze misiuni, azi ar fi putut dispune de brigada aproape completă.

Este adevărat că lucrurile stăteau la fel aproape peste tot în Paris. Era 10 ianuarie. După sărbători, toţi trăiau cu încetinitorul, cuprinşi de o vagă mahmureală şi cu gîndul la scadenţa apropiată a chiriei şi la declaraţii de impozit.

Oglindind parcă gîndurile şi dispoziţia oamenilor, cerul devenise de un cenuşiu tern, aproape la fel ca pavajul. Era frig, nu îndeajuns de impresionant ca să se scrie despre el în ziare, un frig neplăcut, nu mai mult de atît, pe care îl băgai în seamă numai după ce mergeai un timp pe stradă.

Caloriferele din birouri erau fierbinţi, accentuînd şi mai mult atmosfera apăsătoare, iar din ţevărie se auzeau din cînd în cînd gîlgîieli, zgomote misterioase ale instalaţiei de încălzire.

Ca şcolarii în clasă după examene, cu toţii se ocupau de treburi mărunte care se lasă de obicei pentru mai tîrziu: descopereau prin sertare rapoarte uitate, statistici neterminate, sarcini administrative anoste.

Oamenii despre care scriu ziarele erau plecaţi aproape toţi pe Coasta de Azur sau în staţiuni pentru sporturi de iarnă.

Dacă ar mai fi avut soba cu cărbuni, pe care i-o lăsaseră foarte mult timp după instalarea încălzirii centrale, dar pe care, pînă la urmă, i-o luaseră, Maigret s-ar fi întrerupt din timp în timp ca să bage cărbuni în foc, să scormonească jarul cu vătraiul, făcînd să cadă o ploaie de cenuşă roşiatică.

Nu era în toane rele, dar nici bine dispus şi se întrebase o clipă, în autobuzul care îl aducea din bulevardul Richard-Lenoir, dacă nu cumva îl păştea şi pe el gripa.

Să-l fi preocupat oare soţia? În ajun, prietenul lui, Pardon, doctorul de pe strada Picpus, îi dăduse un telefon la care nu se aşteptase.

— Alo! Maigret… Să nu-i zici soţiei tale că ţi-am spus…

— Ce să-mi spui?

— A venit adineaori la mine şi a insistat să nu-ţi spun nimic.

Nu trecea an ca Maigret să nu se ducă şi el la consult la Pardon şi să nu-l roage să nu-i spună nimic doamnei Maigret.

— Dar să nu-ţi faci griji. Am examinat-o cu atenţie. Nu e nimic grav…

Comisarul fusese la fel de confuz în ajun, cînd primise telefonul, ca în această dimineaţă, avînd în faţă acelaşi raport administrativ la care lucra.

— De ce se plînge?

— De la o vreme, oboseşte cînd urcă scara şi, mai ales dimineaţa, îşi simte picioarele grele. Dar, repet, nimic îngrijorător. Circulaţia nu e cum ar trebui să fie. I-am prescris să ia pastile la fiecare masă. Şi te mai informez, ca să nu te miri, că am pus-o să ţină regim. Aş vrea să slăbească cinci-şase kilograme, ca să fie mai uşor pentru inimă.

— Eşti sigur că…

— Jur că nu e absolut nimic periculos, dar am crezut de cuviinţă că e bine să te anunţ. Eu zic să te prefaci că nu observi nimic. Cel mai mult se teme să nu-ţi faci griji din cauza ei.

După cum îşi cunoştea soţia, era sigur că se dusese să-şi cumpere medicamentul prescris de la primul farmacist. Telefonul îl primise dimineaţa. La prînz, o pîndise pe doamna Maigret, dar aceasta n-a luat nici o pastilă în faţa lui. Nici seara. Cît despre el, căutase flaconul sau cutia în sertarele de la bufet, apoi, cu un aer indiferent, în bucătărie.

Unde îşi ascunsese medicamentul? Mîncase mai puţin şi renunţase la desert, deşi îi plăcea foarte mult.

— Cred că o să vreau să slăbesc puţin, spusese ea în glumă. Am observat că nu prea mă mai cuprind rochiile…

Maigret avea încredere în Pardon. Nu-şi pierdea cumpătul. Totuşi, problema asta îl sîcîia sau, mai exact, îi provoca un fel de melancolie.

Întîi el, anul trecut, cu un repaus complet de trei săptămîni. Acum, soţia lui. Asta însemna că ajunseseră încet-încet la vîrsta micilor neajunsuri, a micilor reparaţii necesare, oarecum asemenea automobilelor care, brusc, au nevoie să fie duse aproape în fiecare săptămînă la service.

Numai că, pentru maşini, se cumpără piese de schimb. Ba chiar se poate să le pui un motor nou.

În momentul în care aprodul bătu la uşă şi o deschise, ca de obicei, fără să aştepte răspunsul, Maigret nu era conştient de aceste cugetări. Ridică încet capul din dosar, se uită la bătrînul Joseph cu ochi umflaţi, pe care acesta i-ar fi putut crede adormiţi, şi întrebă:

— Ce este?

— Cineva insistă să vorbească personal cu dumneavoastră.

Şi Joseph, cu pasul lui uşor, se apropie şi puse o fişă pe colţul biroului.

Maigret citi un nume scris cu creionul, dar, pentru că nu-i spunea nimic, nu-i dădu atenţie. Avea să-şi amintească doar că era un nume format din două silabe, care începea probabil cu M. Reţinu numai prenumele, Xavier, pentru că la fel îl chema şi pe primul lui şef de la Poliţia Judiciară, bătrînul Xavier Guichard.

Sub cuvintele tipărite „scopul vizitei”, fusese scris ceva de genul „vrea neapărat să stea de vorbă cu comisarul Maigret”.

Joseph aştepta calm. În birou era destul de întuneric ca să fie aprinsă lumina, dar comisarul nu se gîndise la asta.

— Îl primiţi?

Răspunse „da” cu o mişcare a capului, ridicînd uşor din umeri. De ce nu? După o clipă, intră în birou un vizitator de vreo patruzeci de ani, cu o înfăţişare obişnuită; ar fi putut să fie unul dintre miile de oameni care, la şase seara, merg cu paşi grăbiţi spre cea mai apropiată staţie de metrou.

— Îmi cer scuze că vă deranjez, domnule comisar.

— Luaţi loc.

Interlocutorul lui era puţin nervos, nu exagerat, mai curînd emoţionat, ca atîţia alţii care pătrunseseră în acel birou. Purta un pardesiu închis la culoare, pe care îl descheie înainte să se aşeze; îşi ţinu la început pălăria pe genunchi, apoi, puţin mai tîrziu, o puse la picioare, pe covor.

Pe buze îi apăru atunci un zîmbet forţat, probabil semn al timidităţii. Tuşi uşor şi zise:

— Lucrul cel mai greu, nu-i aşa, este să începi. Bineînţeles, ca toată lumea, am repetat în gînd de nu ştiu cîte ori ce am să vă spun, dar acum, că a venit momentul, totul mi se încîlceşte…

Zîmbi din nou, ca şi cum ar fi cerut o aprobare sau o încurajare din partea comisarului. Însă nu-i stîrnise interesul. Omul venise într-un moment nepotrivit, cînd mintea comisarului parcă dormita.

— Primiţi probabil o mulţime de vizite de felul acesta, persoane care vin să vă vorbească despre micile lor probleme, convinse că sînt interesante.

Era brunet, deloc urîţel, chiar dacă avea nasul puţin cam strîmb şi buza de jos prea groasă.

— Pot să vă asigur că nu e cazul meu şi că am ezitat mult timp să deranjez un om aşa de ocupat ca dumneavoastră.

Se aşteptase să vadă un birou încărcat de dosare, cu două-trei telefoane sunînd în acelaşi timp, inspectori intrînd şi ieşind, martori sau suspecţi trîntiţi pe scaune. De altfel, cam asta ar fi şi găsit în altă zi, dar dezamăgirea lui nu-l făcu să zîmbească pe comisar, care părea să nu se gîndească la nimic.

În realitate, acesta se uita la costumul celui care-i vorbea, spunîndu-şi că era din stofă bună şi că trebuie să fi fost făcut de un croitor din cartier. Un costum de un gri aproape negru, pantofi negri, cravată ştearsă…

— Daţi-mi voie să vă asigur, domnule comisar, că nu sînt nebun. Nu ştiu dacă îl cunoaşteţi pe doctorul Steiner, din Piaţa Denfert-Rochereau. E neurolog, ceea ce, cred, este mai mult sau mai puţin sinonim cu psihiatru, şi a depus de mai multe ori mărturie ca expert în procese la Curtea cu Juri.

Sprîncenele groase ale lui Maigret se ridicară puţin.

— Aţi fost să vă examineze Steiner?

— Da, am fost să-i cer o consultaţie şi trebuie să vă spun că un control la el durează o oră, iar doctorul nu lasă nimic la voia întîmplării. N-a găsit nimic. Mă consideră perfect normal. În ceea ce o priveşte pe soţia mea, pe care n-a văzut-o…

Se opri, pentru că monologul lui nu era exact cel pe care îl pregătise şi pe care se străduia să şi-l amintească cuvînt cu cuvînt. Cu un gest maşinal, scoase din buzunar un pachet de ţigări, dar nu îndrăzni să ceară permisiunea să fumeze.

— Puteţi, zise Maigret.

— Mulţumesc.

Degetele se arătau cam nepricepute. Era emotiv.

— Îmi cer scuze. Ar trebui să mă controlez mult mai bine. Nu pot să-mi alung emoţia. E prima dată cînd vă văd în carne şi oase în biroul dumneavoastră, cu pipele…

— Pot să vă întreb cu ce vă ocupaţi?

— Cu asta ar fi trebuit să încep. Nu e o profesiune prea des întîlnită şi, ca atîţia alţii, poate veţi zîmbi. Lucrez la Grands Magasins du Louvre, de pe strada Rivoli. Oficial, sînt prim-vînzător la raionul de jucării. Vă spun asta doar ca să înţelegeţi că de sărbători am avut treabă pînă peste cap. În realitate, am o specialitate care îmi ocupă cea mai mare parte din activitate: mă ocup de trenuleţele electrice.

S-ar fi putut crede că uitase de scopul vizitei, de locul unde se afla, ca să vorbească despre subiectul lui preferat.

— Aţi trecut, în decembrie, prin faţa acestui magazin universal de la Luvru?

Maigret nu zise nici da, nici nu. Nu-şi aducea aminte. Reţinuse vag o scenă luminoasă enormă de pe faţadă, dar n-ar fi putut să spună ce reprezentau personajele mişcătoare şi multicolore.

— Dacă da, aţi văzut, în a treia vitrină de pe strada Rivoli, o reconstituire exactă a gării Saint-Lazare, cu toate liniile, cu trenurile ei locale şi rapide, cu semafoare şi cabine de macaz. Am muncit trei luni la ea şi a trebuit să mă duc în Elveţia şi în Germania ca să cumpăr o parte din piese. Poate vi se pare ceva copilăresc, dar, dacă v-aş spune cifra de afaceri pe care o realizăm numai din trenuleţe electrice… Să nu credeţi că avem o clientelă formată numai din copii. Persoane în toată firea, printre care mulţi oameni cu situaţie, sînt pasionate de trenuleţele electrice şi mă cheamă uneori la ele acasă pentru…

Se întrerupse din nou.

— Vă plictisesc?

— Nu.

— Mă ascultaţi?

Maigret îi făcu semn că da. Vizitatorul trebuie să fi avut patruzeci-patruzeci şi cinci de ani şi avea pe deget o verighetă din aur roşu, mare şi plată, aproape la fel ca aceea a comisarului. În plus, purta un ac de cravată cu formă de semafor feroviar.

— Nu mai ştiu unde rămăsesem. Bineînţeles, n-am venit la dumneavoastră ca să vă povestesc despre trenuleţe electrice şi îmi dau seama că vă fac să pierdeţi timpul. Totuşi, e necesar să vă descriu toate acestea, ca să vă daţi seama cine sînt, nu-i aşa? Să vă mai spun, deci, că locuiesc în Avenue de Châtillon, lîngă biserica Saint-Pierre-de-Montrouge, în arondismentul XIV, şi că ocup aceeaşi locuinţă de optsprezece ani. Ba nu, de nouăsprezece… În fine, în martie se fac nouăsprezece ani. Sînt căsătorit…

Era mîhnit că nu făcea o prezentare mai clară, că trebuia să dea prea multe detalii. Se vedea bine că, pe măsură ce-i veneau ideile, le cîntărea, se întreba dacă erau importante sau nu, le exprima sau le respingea.

Se uită la ceas.

— Tocmai pentru că sînt căsătorit…

Zîmbi ca să se scuze.

— Ar fi mai uşor dacă aţi pune întrebări, dar nu puteţi, pentru că nu ştiţi despre ce e vorba…

Maigret aproape că îşi reproşa lipsa de iniţiativă. Dar nu avea nici o vină. Era ceva fizic. Nu putea să se arate interesat de ce i se povestea şi regreta că-l lăsase pe Joseph să-l aducă pe vizitator.

— Vă ascult…

Îşi umplu o pipă, ca să facă totuşi ceva, şi se uită pe fereastră, prin care nu se vedea decît un cenuşiu palid. Ar fi zis că era un fundal uzat dintr-un teatru de provincie.

— Înainte de orice, trebuie să subliniez că nu acuz, domnule comisar. Îmi iubesc soţia. Sînt căsătorit cu Gisèle de cincisprezece ani şi, ca să zic aşa, nu ne-am certat niciodată. I-am zis şi doctorului Steiner, după ce m-a examinat, şi mi-a răspuns, preocupat: „Aş vrea mult să veniţi cu soţia”. Dar sub ce pretext aş putea să-i cer lui Gisèle să vină cu mine la un neurolog? Nici măcar nu pot să spun că e nebună, pentru că îşi continuă munca şi nimeni nu se plînge de ea. Ştiţi, eu nu sînt prea instruit. Am fost de mic în grija celor de la Asistenţa Socială şi a trebuit să mă educ singur. Tot ce ştiu am învăţat din cărţi, după orele de muncă. Sînt interesat de toate, nu numai de trenuleţele electrice, cum s-ar putea crede, şi, după părerea mea, cunoaşterea este bunul cel mai preţios al omului. Îmi cer scuze că fac acest ocol. Mi s-a părut util ca să vă spun că, atunci cînd Gisèle a început să aibă faţă de mine un comportament diferit, m-am dus la biblioteci, inclusiv la Biblioteca Naţională, şi am consultat lucrări care m-ar fi costat prea mult ca să le cumpăr. În plus, soţia mea s-ar fi îngrijorat găsindu-le în casă…

Maigret îi urmărea cît de cît spusele, dovadă că îl întrebă:

— Lucrări de psihiatrie?

— Da. Nu pretind că am înţeles tot. Cele mai multe sînt scrise într-un limbaj prea savant pentru mine. Am găsit totuşi cărţi despre nevroze şi psihoze care m-au pus pe gînduri. Presupun că ştiţi care este diferenţa dintre nevroză şi psihoză. Am studiat şi schizofrenia, dar cred, de fapt sînt convins, că nu ajunge pînă acolo…

Maigret se gîndi la soţia lui, apoi la doctorul Pardon şi observă o mică excrescenţă maronie spre colţul gurii vizitatorului său.

— Dacă înţeleg bine, vă bănuiţi soţia că nu este într-o stare normală?

Sosise momentul important şi bărbatul păli puţin, înghiţi în sec de două-trei ori, după care spuse, părînd să-şi caute cuvintele şi să le cîntărească bine sensul:

— Sînt convins că de cîteva luni, cinci sau şase, cel puţin, soţia mea vrea să mă omoare. Din acest motiv am venit, domnule comisar, să vă vorbesc personal. N-am dovezi clare, altfel aş fi început cu ele. Sînt gata să vă furnizez indiciile pe care le am şi care sînt de două feluri. Întîi, indiciile morale, cel mai greu de expus, după cum probabil înţelegeţi, pentru că sînt în principal nimicuri fără gravitate în sine, dar care, prin acumulare, capătă un sens. Cît despre indiciile materiale, există unul, cel mai tulburător, pe care vi l-am adus…

Îşi desfăcu pardesiul, vestonul, luă portofelul din buzunarul de la piept şi scoase din el o hîrtie îndoită cum sînt cele în care unii farmacişti pun încă prafuri împotriva durerilor de cap.

În hîrtie era într-adevăr un praf alb ca sarea.

— Vă las eşantionul, îl puteţi trimite la analiză. Înainte să mă adresez dumneavoastră, am cerut o analiză unui vînzător de la Luvru, care este pasionat de chimie şi şi-a făcut un adevărat laborator. Concluzia lui a fost categorică. E fosfură albă. Nu fosfor, cum s-ar putea crede, ci fosfură, ceva foarte diferit, am verificat în dicţionar. Nu m-am mulţumit să caut în Larousse, am consultat şi nişte tratate de chimie. Fosfura albă este o pulbere aproape incoloră, extrem de toxică. Era folosită pe vremuri, în doze infinitezimale, ca remediu pentru unele maladii şi s-a renunţat la ea tocmai din cauza acestei toxicităţi.

Făcu o pauză, puţin dezorientat să aibă în faţă un Maigret tot indiferent şi parcă absent.

— Soţia mea nu se ocupă de chimie şi nu urmează nici un tratament. Nu are nici una dintre bolile pentru care, la nevoie, s-ar putea prescrie fosfură de zinc. Or, în casă n-am găsit cîteva grame, ci un flacon care conţine cel puţin cincizeci. De altfel, am dat de el din întîmplare. La parter am un fel de atelier, unde lucrez la machetele pentru vitrinele mele şi fac mici cercetări de mecanică. Drept, e vorba doar de jucării, dar, cum v-am spus, jucăriile reprezintă…

— Ştiu.

— Într-o zi cînd soţia mea nu era acasă, am răsturnat un borcan de lipici pe bancul de lucru. Am deschis dulapul unde ţinem măturile şi produsele de curăţenie. Căutînd un detergent, am dat din întîmplare peste un flacon fără etichetă, cu o formă ce mi s-a părut ciudată. Acum, dacă legaţi această descoperire de faptul că, în cursul ultimelor luni, am simţit, pentru prima dată în viaţă, unele tulburări pe care i le-am descris doctorului Steiner…

Telefonul de pe birou sună, Maigret ridică receptorul şi recunoscu vocea directorului Poliţiei Judiciare.

— Maigret? Ai cîteva minute? Aş vrea să-ţi prezint un criminolog american, acum e în biroul meu şi doreşte să te cunoască.

Maigret închise şi se uită în jur. Nimic confidenţial pe birou. Vizitatorul lui nu părea un om periculos.

— Mă scuzaţi! Lipsesc doar cîteva minute…

— Vă rog…

Totuşi, la uşă, avu un reflex, traversă din nou biroul şi deschise, aşa cum avea obiceiul, uşa de la biroul inspectorilor. Dar nu le dădu nici o instrucţiune specială. Nu se gîndi la asta.

După cîteva clipe, deschise uşa capitonată a şefului. Un tip înalt, roşcat, se ridică dintr-un fotoliu şi îi strînse mîna viguros, spunînd în franceză, doar cu un vag accent:

— E o mare bucurie pentru mine să vă văd în carne şi oase, domnule Maigret. Cînd aţi venit în ţara mea, eram la San Francisco şi n-aţi ajuns pînă la noi. Prietenul meu Fred Ward, care v-a primit la New York şi v-a însoţit la Washington, mi-a povestit lucruri palpitante despre dumneavoastră.

Directorul îi făcu semn lui Maigret să ia loc.

— V-am deranjat, cumva, din toiul unuia dintre acele interogatorii care nouă, americanilor, ni se par foarte ciudate?

Comisarul îl linişti. Oaspetele şefului Poliţiei Judiciare îi întinse pachetul de ţigări, apoi îşi luă seama.

— Am uitat că sînteţi amator de pipă!

Asta se întîmpla periodic şi mereu erau aceleaşi cuvinte, aceleaşi întrebări, aceeaşi admiraţie exagerată şi jenantă. Maigret, căruia nu-i plăcea deloc să fie examinat ca un fenomen, făcea haz de necaz şi, în momentele acelea, afişa un zîmbet aparte care îl amuza mult pe şeful lui.

O întrebare ducea la alta… Vorbiră despre tehnică, apoi evocară cazuri celebre, despre care Maigret se văzu nevoit să-şi spună părerea.

În cele din urmă, veni vorba despre metodele lui, ceea ce îl agasa întotdeauna, pentru că, aşa cum repeta fără să reuşească să spulbere legendele, nu avusese niciodată metode.

Ca să-l poată lăsa să plece, directorul se ridică şi zise:

— Şi acum, dacă vreţi, urcăm să vizităm muzeul nostru…

Invitaţia făcea parte din toate vizitele de acest gen şi Maigret putu, cu degetele din nou strivite de o strîngere de mînă mai viguroasă decît a lui, să revină în birou.

Acolo, se opri în prag surprins, pentru că nu mai era nimeni pe scaunul pe care îl poftise să ia loc pe vînzătorul de trenuleţe electrice. Biroul era pustiu, numai fumul de ţigară mai plutea în aer.

Se îndreptă spre biroul inspectorilor.

— A plecat?

— Cine?

Janvier şi Lucas jucau cărţi, ceea ce li se întîmpla, poate, de trei ori pe an, doar cînd erau de serviciu toată noaptea.

— Nimic. N-are importanţă…

Ieşi pe culoar, unde bătrînul Joseph citea ziarul.

— Clientul meu a plecat?

— Mai adineaori. A ieşit din birou şi mi-a spus că nu putea să mai stea, că trebuia neapărat să se întoarcă la magazin, unde era aşteptat. Ar fi trebuit…

— Nu. Nu-i nimic.

Omul era liber să plece, odată ce nimeni nu-i ceruse să vină.

Abia atunci Maigret îşi dădu seama că-i uitase numele.

— Presupun, Joseph, că nici dumneata nu ştii cum îl cheamă.

— Mărturisesc, domnule comisar, că nu m-am uitat pe fişă.

Maigret se întoarse în birou, se aşeză şi continuă să lucreze la raportul lui, care nu avea nimic palpitant. S-ar fi putut crede că încălzirea centrală o luase razna, pentru că niciodată caloriferele nu fuseseră mai fierbinţi, iar în ţevi se auzeau zgomote îngrijorătoare. Puţin lipsi să nu se scoale să acţioneze maneta, dar nu avu curaj şi întinse mîna spre telefon.

Avea de gînd să sune la Magasins du Louvre şi să ceară informaţii de la şeful raionului de jucării. Dar, dacă o făcea, cei de acolo nu s-ar fi întrebat oare de ce se interesa poliţia de un angajat al magazinului? Nu i-ar fi făcut un deserviciu vizitatorului?

Mai lucră puţin şi ridică receptorul aproape maşinal.

— Vrei să încerci să-mi faci legătura cu un anume doctor Steiner, care locuieşte în Piaţa Denfert-Rochereau?

În mai puţin de două minute, telefonul sună.

— Îl aveţi la telefon pe doctorul Steiner.

— Îmi cer scuze că vă deranjez, domnule doctor… Aici, Maigret… Da, comisarul de la Poliţia Judiciară. Cred că aţi avut recent un pacient cu prenumele Xavier, nu-i mai reţin numele de familie…

Medicul nu părea să-şi amintească.

— Lucrează în domeniul jucăriilor… Se ocupă îndeosebi de trenuleţe electrice… Se pare că a venit să vă consulte ca să se asigure că nu e nebun şi, după aceea, v-a vorbit despre soţia lui…

— O clipă, vă rog! Trebuie să-mi verific fişele.

Maigret îl auzi spunînd cuiva:

— Domnişoară Berthe, eşti amabilă să…

Probabil că se îndepărtase de telefon, pentru că nu se mai auzea nimic şi tăcerea dură cîteva momente bune, încît Maigret crezu că legătura se întrerupsese.

După voce, Steiner era un om rece, fără îndoială orgolios, în orice caz, conştient de importanţa lui.

— Pot să vă întreb, domnule comisar, de ce m-aţi sunat?

— Pentru că acest domn se afla adineaori în biroul meu şi a plecat înainte să fi terminat discuţia. Şi, fără să vreau, în timp ce-l ascultam, am rupt în bucăţele fişa pe care îşi scrisese numele.

— Dumneavoastră l-aţi chemat?

— Nu.

— De ce este bănuit?

— De nimic. A venit din proprie iniţiativă să-şi spună povestea.

— S-a întîmplat ceva?

— Nu cred. Mi-a vorbit despre unele temeri pe care, am impresia, vi le-a împărtăşit şi dumneavoastră…

Numai un medic dintr-o sută se arăta atît de puţin cooperant şi Maigret dăduse chiar peste unul dintre aceia.

— Ştiţi, presupun, că secretul profesional nu-mi dă voie să…, continuă Steiner.

— Domnule doctor, nu vă cer să trădaţi secretul profesional. Vă cer să-mi spuneţi numele de familie al acestui Xavier. Pot să aflu pe loc, telefonînd la Grands Magasins du Louvre, unde lucrează, dar mi-am zis că aşa i-aş putea face rău, pentru că şefii lui s-ar putea gîndi la cine ştie ce.

— S-ar putea, într-adevăr.

— Mai ştiu că locuieşte în Avenue de Châtillon, iar oamenii mei, întrebînd portarii, îl pot afla cu uşurinţă. Dar şi aşa i-am putea aduce prejudicii de imagine pacientului dumneavoastră, stîrnind bîrfe.

— Înţeleg.

— Prin urmare?

— Îl cheamă Marton. Xavier Marton, rosti neurologul cu regret.

— Cînd a venit să-l consultaţi?

— Cred că pot să vă răspund şi la întrebarea asta. Acum vreo trei săptămîni, mai precis în ziua de 21 decembrie…

— Aşadar, în perioada cînd era cel mai ocupat cu sărbătorile de Crăciun. Presupun că era agitat?

— Ce spuneţi?

— Ascultaţi, domnule doctor. Nici de data asta nu vă cer să trădaţi vreun secret. După cum ştiţi, avem metode expeditive să ne informăm.

Tăcere la celălalt capăt al firului, o tăcere dezaprobatoare, Maigret ar fi putut să jure. Probabil că doctorul Steiner nu prea simpatiza poliţia.

— Xavier Marton, pentru că despre el e vorba, continuă Maigret, s-a comportat în biroul meu ca un om normal. Totuşi…

Medicul repetă:

— Totuşi?

— Nu sînt psihiatru şi, după ce l-am ascultat, aş vrea să ştiu dacă am de-a face cu un dezechilibrat sau dacă…

— Ce numiţi dezechilibrat?

Maigret se înroşise la faţă şi ţinea strîns receptorul, cu o mînă ameninţătoare.

— Dacă dumneavoastră aveţi responsabilităţi, domnule doctor, şi sînteţi obligat să respectaţi secretul profesional, pe care nu încerc deloc să vă fac să-l încălcaţi, să ştiţi că şi noi avem responsabilităţi. Nu e deloc plăcut să mă gîndesc că am lăsat să plece un om care, mîine, ar putea…

— Şi eu l-am lăsat să iasă din biroul meu.

— Aşadar, nu-l consideraţi nebun?

Din nou, tăcere.

— Ce părere aveţi despre tot ce v-a spus despre soţia lui? Mie, n-a avut timp să-mi spună povestea pînă la sfîrşit…

— Nu i-am examinat soţia.

— Şi, din ce v-a spus, nu v-aţi făcut o părere despre…

— Nici o părere.

— Nu mai aveţi nimic de adăugat?

— Nimic, îmi pare rău. Îmi cer scuze, am un pacient care mă aşteaptă.

Maigret închise ca şi cum ar fi vrut să sfărîme aparatul în capul medicului.

Apoi, aproape instantaneu, furia îi dispăru şi ridică din umeri, ba chiar reuşi să zîmbească.

— Janvier! strigă el destul de tare ca să fie auzit din încăperea vecină.

— Da, şefule!

— Te duci la Grands Magasins du Louvre şi urci la etajul unde se vînd jucării. Te prefaci că eşti client. Cauţi un bărbat care răspunde de raion, de vreo patruzeci-patruzeci şi cinci de ani, brunet, cu o aluniţă păroasă în stînga gurii.

— Ce-l întreb?

— Nimic. Dacă omul corespunde cu descrierea, înseamnă că se numeşte Xavier Marton, şi asta e tot ce vreau să ştiu. De fapt, cît eşti acolo, arată-te interesat de trenuleţe electrice, ca să-l faci să vorbească. Observă-l cu atenţie. Asta e tot.

— Despre el aţi cerut informaţii mai adineaori la telefon?

— Da. Ai auzit?

— Vreţi să ştiţi dacă e nebun?

Maigret dădu din umeri. În altă zi, poate că nu l-ar fi preocupat mai mult de cîteva minute vizita lui Marton. Cei de la Poliţia Judiciară sînt obişnuiţi să primească inşi nebuni sau pe jumătate nebuni, ciudaţi, mistificatori, bărbaţi sau femei care se cred destinaţi să salveze lumea de la pierzanie şi alţii, care sînt convinşi că duşmani misterioşi vor să le ia viaţa sau să le fure secretele.

Brigada Specială – „Criminala”, cum i se spune în mod obişnuit – nu e spital psihiatric şi se ocupă de aceşti „clienţi” doar atunci cînd ajung să încalce legile, ceea ce, din fericire, nu se întîmplă de fiecare dată.

Nu mai era mult pînă la prînz. Vru să-i telefoneze lui Pardon, dar îşi zise că nu era nevoie, că vizita primită de dimineaţă nu era cu nimic mai neliniştitoare decît alte o sută de vizite de acest gen pe care le primise.

De ce se gîndea la pastilele pe care soţia lui trebuia să le ia la fiecare masă? Din cauza fosfurii de zinc, pe care Xavier Marton pretindea că o descoperise în dulapul cu mături. Oare unde îşi ascundea pastilele doamna Maigret, ca să nu-şi îngrijoreze soţul?

Intrigat, îşi promise să caute peste tot. Ea se gîndise probabil îndelung la o ascunzătoare şi găsise una ingenioasă, care să nu-i treacă lui prin minte.

O să vadă el. Acum, închise dosarul şi, în sfîrşit, reduse la jumătate căldura, şovăind dacă să lase fereastra deschisă cît timp era la masă.

Cînd să iasă din birou, zări pliculeţul cu praf alb şi i-l dădu lui Lucas.

— Du asta la laborator. Vreau să aflu în după-amiaza asta despre ce e vorba.

Pe chei, frigul îl luă prin surprindere şi îşi ridică gulerul pardesiului, băgă mîinile în buzunare şi se îndreptă spre staţia de autobuz.

Nu-l suferea deloc pe doctorul Steiner şi se gîndea acum mai mult la el decît la specialistul în trenuleţe electrice.