© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6148-0

ISBN PDF: 978-973-46-6149-7

ISBN print: 978-973-46-7113-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Ethan Daniels/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALEXANDRU MARINESCU (n. 1936) este biolog, oceanolog, istoric al ştiinţelor, muzeolog. A fost şef de secţie la Muzeul Naţional de Istorie Naturală „Gr. Antipa”, preşedinte al Comitetului Naţional Român al Consiliului Internaţional al Muzeelor, vicepreşedinte al Comitetului pentru Istoria şi Filozofia Ştiinţei şi Tehnicii al Academiei Române. De 45 de ani colaborează la emisiunea „Teleenciclopedia” a Televiziunii Române. A primit numeroase premii, a fost decorat cu Ordinul Meritul Cultural, în grad de ofiţer. A participat la expediţii în Oceanul Pacific (insulele indoneziene), în Marea Mediterană şi pe fluviul Saint-Laurent. A publicat 19 cărţi, sute de articole ştiinţifice şi de popularizare a ştiinţei. A editat jurnalul antarctic inedit al lui Emil Racoviţă. Dintre volumele sale, amintim Cuceritori ai adâncurilor. Jacques-Yves Cousteau (1980), O expediţie numită Belgica (1991), Emil Racoviţă şi expediţia „Belgica” (1998), Jacques-Yves Cousteau, amiralul adâncurilor (1999), Umbra cornului de rinocer. Despre animale cu dragoste (2008). La Editura Polirom a mai publicat Odiseea căpitanului Cousteau (2017).

Tatălui meu, Dumitru N. Marinescu, cunoscut de prieteni sub numele de Mişu, luptător şi supravieţuitor al infernului de la Mărăşeşti, maestru-tipograf la Editura Cartea Românească, vreme de 45 de ani. Fiu al unui comisar celebru din Bucureşti, domnul Mişu cunoştea oraşul în toate aspectele lui.

„Le seul véritable voyage (...) ce n’est pas d’aller vers
de nouveaux paysages, mais d’avoir d’autres yeux.”

„Singura călătorie adevărată (...) nu este cea în care mergi
către noi orizonturi, ci aceea pe care o priveşti cu alţi ochi.”

Marcel Proust

„Le voyage plaît. Voyager, c’est vivre davantage, et plus fortement;
c’est conquérir. Tout en nous s’y trouve intéressé. On acquiert
un savoir plus lucide et des moyens plus étendus.

On profite mieux de soi-même et des autres. Les pays lointains
se rapprochent, leurs mystères se précisent, les rêves changent en réalités. Les plus passionnants romans d’aventures, les plus
grandioses épopées, sont les récits des voyageurs.”

„Călătoria place. A călători înseamnă să trăieşti mai mult
şi mai intens; înseamnă a cuceri. Toată fiinţa noastră devine
interesată. Se câştigă o ştiinţă mai lucidă şi capacităţi mai mari.

Profiţi mai bine de tine şi de ceilalţi. Ţările îndepărtate se apropie, misterele lor se dezvăluie, visurile devin realitate. Cele mai pasionante romane de aventură, cele mai grandioase epopei sunt poveştile călătorilor.”

Louis Roule, ihtiolog
octombrie 1938

Cuvânt-înainte
O expediţie în arhipelagul indonezian

Îmi este greu să cred că au trecut 27 de ani de la expediţia organizată de Muzeul Naţional de Istorie Naturală „Grigore Antipa” în insulele arhipelagului indonezian, un tărâm fabulos pentru naturalişti. Au participat patru zoologi (doi specialişti în faună terestră – Dumitru Morariu şi Cornel Pârvu – şi doi biologi marini şi scufundători – Modest Guţu şi autorul acestei cărţi) care au lucrat timp de patru luni – februarie-iunie 1991 – în şapte dintre insulele arhipelagului: Java, Pari, Sulawesi, Bunaken, Manado Tua, Kalimantan şi Bali. Cred că toţi cei patru naturalişti au trăit momente extraordinare, iar rezultatele ştiinţifice obţinute în urma cercetării materialelor în laboratoarele specialiştilor nu au fost deloc neglijabile: specii şi genuri noi de animale marine şi insecte. Acestora li s-au adăugat numeroasele materiale zoologice care au îmbogăţit cu piese foarte valoroase atât colecţiile publice ale muzeului, cât şi pe cele ştiinţifice. Publicul a avut ocazia să le admire în expoziţiile organizate la muzeul din Bucureşti şi în alte instituţii muzeale din provincie.

Sigur, am mai scris despre întâmplările petrecute în cele patru luni din lumea tropicală a insulelor celui mai mare arhipelag al lumii, aflat la 12.000 de kilometri de România. Cu toate acestea, rămăseseră încă nespus de multe istorii de atunci care nu fuseseră aşternute pe hârtie, dar pe care memoria mea le păstrase intacte. Anii care s-au scurs nu au şters acele clipe deosebite de bucurie, ci, dimpotrivă, au îmbogăţit, prin sedimentări stranii, toate acele momente, iar întâmplările au căpătat semnificaţii pe care nu le puteam bănui cu ani în urmă.

Unele, mărturisesc, mi-au rămas în bună parte misterioase, poate pentru că atât pregătirea, cât şi cunoştinţele mele din acei ani nu erau prea adânci. Şi acum le răsucesc în minte, în nopţile de nesomn, cu speranţa – iluzorie, desigur – că mormanele de cărţi despre Indonezia care s-au adunat în casa mea şi miile de pagini citite în anii din urmă mă vor ajuta să le descopăr sensurile. Ştiu, poate, mai multe acum despre vegetaţia junglelor tropicale şi despre fauna lor, despre lumea recifelor de corali şi chiar despre straniile ritualuri funerare din Tana Toraja, dar universul indonezian rămâne prea complex şi misterios pentru un european. Ceea ce am văzut şi am trăit în insule mă bântuie încă şi cred în adevărul unui vechi proverb chinez care spune că este mai bine să vezi o dată decât să citeşti de o sută de ori.

1

Hărţi vechi şi visuri aparent irealizabile

Cu 50-60 de ani în urmă, legăturile de familie se consolidau altfel decât astăzi. Oamenii erau invitaţi şi se adunau pentru a sărbători o aniversare sau o zi deosebită, invitaţii care, reînnoite an după an, deveneau tradiţie. Gospodina casei care găzduia evenimentul muncea pe brânci o săptămână întreagă pentru a pregăti tot felul de aperitive şi felurile cu greutate ce le urmau. La final, bineînţeles, nu lipsea desertul, care începea cu cozonaci şi plăcinte şi se sfârşea cu îngheţată preparată în casă. Aceasta se făcea cu un aparat special ce avea două recipiente, unul fix şi celălalt mobil, între care se punea gheaţă sfărâmată, iar vasul mobil era pus în mişcare de o manivelă pe care cineva o învârtea ore în şir. Buna dispoziţie şi, mai apoi, veselia se întreţineau cu ţuică, bere şi vin. Se vorbea tare, se spuneau bancuri, iar spre sfârşitul mesei se cânta.

Nu toţi mesenii aveau darul de a menţine o atmosferă agreabilă, însă în cazul nostru, de pildă, sufletul petrecerii era Iorgu Niculescu, socialist, organizator profesionist de greve, şi nu doar printre tipografii în rândul cărora muncea. Era de o veselie molipsitoare, nu obosea niciodată, nu se îmbăta şi venea mai mereu singur, fiindcă cea de-a doua nevastă era o venetică pe care nu o prea suporta nimeni. Toţi îi spuneau Tanti Vilma şi îi găseau numai defecte. Unchiul Iorgu avea un băiat, Matei Niculescu, profesor la Facultatea de Chimie. Era înalt şi slab, spre deosebire de nevasta sa, tot chimistă, dar cu forme mai generoase. Amândoi aveau o cultură solidă, iubeau obiectele frumoase, aveau o colecţie de vase de Murano, de mici piese de bronz şi o bibliotecă plină de cărţi în ediţii rare (pe care aveam să le descopăr mult mai târziu). Erau, într-un cuvânt, erudiţi. Locuiau pe lângă Foişorul de Foc, vechi cartier bucureştean, într-un apartament. Când am început să-i frecventez, nu aveam vârsta care să-mi permită să înţeleg forma graţioasă şi transparenţa unei cupe de Murano şi localizam doar vag insula unde se afla celebra sticlărie. Altele erau obsesiile mele la acea vârstă, fiind elev la Şcoala de Băieţi nr. 7 de lângă Biserica Silvestru şi, mai apoi, la Liceul „Cantemir Vodă”, cel cu faţada din cărămidă. Într-o zi, Matei mi-a spus că are un pod plin de cărţi şi reviste vechi şi ani întregi numai la minunile de acolo m-am gândit, fără să ajung vreodată pe acel tărâm minunat, pe care mi-l imaginam ca pe un spaţiu magic.

Nu am primit cărţi de la unchiul Matei, în schimb mi-a dăruit mobilierul din camera lui de elev, adăpostit tot în pod. Piesele principale erau un birou de dimensiuni modeste, cu două sertare, un scaun fără spătar şi o bibliotecă cu două uşi. Câţiva ani, aceasta a fost suficient de spaţioasă pentru a adăposti cărţile pe care le aveam, apoi a fost necesar să-i adaug rafturi exterioare. Tot acel mobilier primit în dar, sculptat în întregime, nu era la nivelul începutului de secol XX. Nu făcea excepţie nici măcar tăblia biroului, pe care puteai să citeşti o carte, dar nu era posibil să scrii pe o foaie pusă direct pe tăblie, astfel că mama a fost nevoită să-mi dea bani pentru a-mi cumpăra un geam gros de patru milimetri cu care să acopăr blatul biroului.

Sculpturile nu erau doar incomode, ci şi inestetice, aşa că am acoperit partea stângă a blatului cu o pagină dublă extrasă dintr-un vechi atlas german. Era o hartă cu sute de insule şi insuliţe cu nume misterioase, răspândite pe un fond albastru ce reprezenta Oceanul Pacific – o hartă a Insulindei (nume vechi şi fermecător a ceea ce va primi, peste decenii, numele de Arhipelagul Indonezian). Zilnic, ochii mi se plimbau melancolici pe cele două pagini de care văduvisem vechiul şi frumosul atlas. Erau câteva insule mai mari şi câteva sute reduse la un punct lângă care figura un nume, unele mai aproape de Asia, altele revărsându-se parcă în Oceanul Pacific. Tot cercetându-le zilnic, ajunsesem să memorez numele de lângă punctuleţele ce reprezentau vreo sută de insule cu cocotieri şi plaje cu nisip fin, coraligen. Abia mai târziu aveam să aflu, cu uimire, câte insule cuprindea îndepărtatul arhipelag.

Foloseam biroul mai ales seara, la lumina blândă a unei lămpi cu petrol, cu picior înalt. Au trecut ani până când lumina electrică a pătruns şi în curtea cu salcâmi, trandafiri, câini şi mai ales pisici din fostul cartier Birjarii Vechi, cu mari curţi în care intrau trăsurile birjarilor muscali, un cartier în care alături de români trăiau evrei, armeni sau turci.

Peste ani, după absolvirea Facultăţii de Biologie, am început să lucrez la marele muzeu numit iniţial Muzeul de Zoologie, care în 1938 a primit o nouă titulatură, mai potrivită: Muzeul de Istorie Naturală „Grigore Antipa”, după numele unui moldovean scund, dar cu o minte extraordinară. Elev strălucit al marelui savant german Ernst Haeckel, acesta a fost fondatorul muzeografiei româneşti şi al hidrobiologiei, fiind un bun cunoscător al apelor şi peştilor României, membru al Academiei Române, coleg de liceu şi prieten cu un alt moldovean ilustru, Emil Racoviţă. Abia în acest muzeu aveam să aflu, întâmplător, că Arhipelagul Indonezian numără nu mai puţin de 13.677 de insule, răspândite pe o suprafaţă de aproape 5.000 de kilometri pătraţi, de o parte şi de alta a ecuatorului. Dintre acestea, aproximativ 6.000 de insule sunt locuite.

Mult timp m-am ocupat de colecţiile ştiinţifice de nevertebrate şi de peşti ale muzeului, unele foarte vechi, cu lichidul conservant (alcool sau formol) scăzut la un nivel îngrijorător, şi, profitând de faptul că duceam borcanele respective la atelierul de taxidermie, unde capacele erau desfăcute, citeam, mai totdeauna, etichetele din interior pe care erau trecute numele speciei, locul de provenienţă şi, adesea, numele colectorului sau donatorului, iar la multe dintre cele provenite din arhipelagul indo-malaez apărea adesea acelaşi nume: Hilarius Mitrea. Un nume spune uneori şi o istorie, dar în muzeu, la etaj, unde este sala păsărilor exotice, se află portretul unui militar, pictat după o fotografie de graficianul Pamfil Polonic, colaboratorul lui Grigore Antipa. Aveam să aflu de pe eticheta care-i era ataşată că personajul este Hilarius Mitrea, din Răşinarii Sibiului, care a lucrat vreme de 25 de ani în armata colonială olandeză, ca medic militar. În textul conferinţei lui Antipa de la aniversarea din 1938 am descoperit că:

Neuitatul doctor Mitrea, după studii de Medicină la Cluj şi în Germania, după o perioadă petrecută în Mexic, a lucrat din 1869 până în 1893 în armata colonială olandeză, urcând rapid treptele ierarhiei militare. La primul concediu petrecut în România, în iunie 1882, a adus cu sine o extraordinară colecţie zoologică, adunată în Sumatra, Banka, Celebes, Java, Borneo şi Noua Guinee. Înainte de a ajunge la Bucureşti, lăzile cu materiale, transportate pe cheltuiala sa, au poposit întâi la Viena, unde specialiştii celebrului Naturhistorisches Museum au determinat întregul material. Din păcate, directorul de atunci al muzeului bucureştean, profesorul geolog Gregoriu Ştefănescu, descoperitorul marelui schelet aproape complet al lui Deinotherium gigantisimum de la Mânzaţi, nu a deschis lăzile lui Hilarius Mitrea, care au zăcut timp de 12 ani sub scările de la intrarea Universităţii. Să mai spun că unele piese s-au deteriorat între timp, lichidul conservant evaporându-se.

Cel care a folosit cu pricepere materialele indoneziene adunate de Hilarius Mitrea a fost Grigore Antipa, care tocmai lucra la organizarea noului muzeu din capătul şoselei Kiseleff. Între timp, gestul generos al medicului din Răşinari a fost răsplătit cu onoruri atât de regele Carol, cât şi de miniştrii săi. Reîntors definitiv în Europa în 1895, cu o nouă colecţie, Hilarius Mitrea s-a împrietenit cu Antipa, dar corespondenţa lor s-a păstrat numai în parte, din păcate. Aceasta a încetat definitiv în 1904, pe când Mitrea, retras la Viena, îşi trăia în singurătate ultimii ani, într-o cameră de hotel.

Insulele în care Mitrea şi-a petrecut 25 de ani într-un climat tropical, cu frumuseţile, dar şi cu vicisitudinile sale, ploile musonice, cantonamentele militare inconfortabile, atacurile triburilor islamice din nordul Sumatrei, grupate în regiunea Atjek, marşurile istovitoare prin junglă au scurtat viaţa majorităţii albilor. Mitrea a primit din partea autorităţilor olandeze o medalie specială încoronând serviciul îndelungat.

Muzeul Naţional de Istorie Naturală din Bucureşti nu a avut niciodată fondurile necesare pentru organizarea unor expediţii care să permită explorarea ţinuturilor îndepărtate. Nu doar banii lipseau, ci şi naturaliştii, Antipa având o vreme un singur colaborator, pe Robert Ritter von Dombrowski, ornitolog, vânător şi taxidermist, de care nu se putea lipsi. S-a încercat în câteva rânduri angajarea unor vânători străini cunoscuţi pentru priceperea şi curajul lor, care să colecteze pentru muzeu faună africană sau sud-americană. Încercările au eşuat şi muzeul a fost obligat să achiziţioneze faună exotică şi piese etnografice de la celebra firmă germană Umlauff din Hamburg. Primea însă şi donaţii importante, precum piesele africane oferite în 1894 de exploratorul ceh Emil Holub. Călătoriile specialiştilor români, foarte puţine, au fost făcute pe cont propriu, la invitaţia unor institute ştiinţifice prestigioase. Abia după 1990 lucrurile au început să se schimbe, când Ministerul Culturii a aprobat cererea înaintată de conducerea muzeului de a organiza o expediţie pentru strângerea de material muzeografic şi pentru cercetări ştiinţifice. Muzeul bucureştean a ales ca destinaţie insulele indoneziene, unde urmau să fie trimişi, în 1991, patru naturalişti: un specialist în mamifere mici, un entomolog şi doi oceanografi-scufundători. Unul dintre aceştia este autorul rândurilor de faţă.

Pregătirile au durat aproape un an, iar lipsa de experienţă a echipei de specialişti şi-a spus cuvântul când a fost vorba despre alegerea aparaturii, a substanţelor conservante, a alimentelor ce rezistă la temperaturi ridicate sau a medicamentelor. Cu toate acestea, cele patru luni de explorări terestre şi marine au adus rezultate remarcabile. Paisprezece lăzi mari, pline cu materiale zoologice, expediate din Jakarta către muzeul din Bucureşti, au permis organizarea unor expoziţii splendide cu diferite specii de recife de corali, ce au trezit interesul publicului atât în capitală, cât şi în provincie. De asemenea, s-au publicat lucrări de zoologie pe baza materialelor aduse din expediţie, au fost descoperite specii noi pentru ştiinţă şi fiecare dintre cei patru membri a păstrat în suflet frumuseţea faunei marine, varietatea lumii vegetale, splendoarea fluturilor şi tot ce s-a putut înţelege din milenara şi complexa cultură indoneziană.

De-a lungul următoarelor pagini voi încerca să schiţez istoria subiectivă a întâlnirilor cu stele-de-mare, corali, melci, scoici, peşti, macaci, păsări, varani, lilieci uriaşi, delfini, peisaje superbe, vulcani fumegând, monumente milenare, case ciudate, oameni, obiceiuri, atât cât mai păstrează memoria mea după 27 de ani.

2

La Bucureşti ningea
când am plecat spre Jakarta

Proiectul unei călătorii spre ţinuturi puţin cunoscute şi foarte îndepărtate generează adesea nelinişte şi emoţii stranii, când bucuria întâlnirii cu lumi noi se amestecă cu ideea potenţialelor pericole, greu de bănuit. Nu mai era vorba despre emoţiile obişnuite înaintea unor călătorii de câteva sute de kilometri, pregătirile sunt diferite, mult mai complexe, selectarea lucrurilor pe care urmează să le iei cu tine este mai riguroasă, te temi să nu uiţi ceva important. Surprizele pot să apară la tot pasul, se pot produce evenimente nebănuite, unele banale, ca o ploaie torenţială sau o ninsoare ori un transport deficitar. Ca mai totdeauna în astfel de cazuri, somnul te ocoleşte, aşa cum mi s-a întâmplat în noaptea dinaintea plecării către Indonezia. Sunetul strident, metalic al ceasului deşteptător m-a găsit treaz. Am sărit imediat din pat şi, înainte să încep să mă îmbrac, m-am apropiat de fereastră. Am rămas înlemnit. Afară, totul era de un alb imaculat, nu se vedeau nici măcar urme de maşini sau de oameni.

Mă aşezasem în pat, liniştit că bagajele erau gata, târziu după miezul nopţii. Când oare a început să ningă atât de tare încât să se depună un strat de vreo 30 de centimetri? Dacă nu circulă autobuzele, cu ce voi ajunge la aeroport? S-ar putea să pierd avionul? Oare va începe atât de prost călătoria peste mări şi ţări la care mă gândesc de un an întreg?

M-am îmbrăcat, am renunţat la cafea, am înhăţat bagajele şi am coborât în stradă. Staţia de autobuz era aproape, dar nu se vedea nici un călător. După vreo zece minute a sosit totuşi maşina, în care se mai aflau doar doi oameni. Am urcat, răsuflând uşurat, după ce am privit ceasul. Am şanse să ajung la timp, mi-am spus, încercând să mă liniştesc.

Formalităţile vamale s-au desfăşurat rapid, aşa că aveam suficient timp până la plecare. Suficient şi pentru o nouă surpriză... Urma să călătorim cu un avion danez, dar nu spre est, ci spre vest, la Copenhaga, şi abia a doua zi trebuia să ne îmbarcăm în avionul spre Singapore. Compania aeriană daneză SAS ne rezervase o cameră de hotel şi ne asigurase masa, aşa că aveam să rămânem în oraşul lui Hans Christian Andersen o noapte şi o jumătate de zi, timp destul pentru o raită prin oraş dimineaţa.

M-am plimbat printr-un cartier în care casele au arhitecturi identice, cu o mică grădiniţă în faţă şi o bicicletă identică lângă fiecare uşă. Aş fi vrut să văd şi casa burgheză a lui Mette-Sophie Gad, nevasta pictorului francez Paul Gauguin, dar se pare că nimeni nu era capabil să mă îndrume, aşa că am mai străbătut câteva străzi curate, unde magazinele probabil ispititoare aveau obloanele încă închise. În Copenhaga nu era pic de zăpadă, dar frigul era straşnic, aşa că m-am hotărât să fac o vizită la Muzeul de Istorie Naturală, că doar sunt muzeograf. Piesele nu erau spectaculoase aici, în schimb aranjamentul m-a entuziasmat, la fel şi sălile consacrate protejării naturii. Atenţia acordată grupurilor de şcolari care vizitau muzeul era remarcabilă. Abia peste ani am aflat că la Copenhaga exista o extraordinară Grădină Zoologică, care adăpostea şi teribilul Varanus komodoensis.

M-am întors la hotel pentru masa de prânz, un plat assorti, şi o cafea, apoi am plecat direct la aeroport cu o maşină a hotelului. Urma să zburăm tot cu un avion al companiei SAS, timp de 11 ore, până la Bangkok. Am decolat la ora 15:40 şi după două minute străpungeam plafonul de nori, iar soarele ţâşnea orbitor în ovalul hubloului. Vecinul meu de scaun, un băieţel blond, a primit de la o stewardesă un joc compus din cartonaşe cu imagini de animale. Stewardesele nu erau nişte frumuseţi, dar păreau simpatice. În schimb, la trei scaune de mine stăteau două suedeze foarte frumoase. Zburam la o altitudine de 33.000 de picioare, cu o viteză de 819 kilometri pe oră. Am citit pe ecranul din faţa mea temperatura din exterior: –58 ºC.

Când s-au servit băuturile, în loc să cer un suc de fructe, am comandat o vodcă Absolut, cu o măslină verde, ca un omagiu adus doamnei Lilly de Gerlache, extraordinara soţie a lui Gaston de Gerlache, fiul comandantului expediţiei Belgica, Adrien de Gerlache. Naturalistul faimoasei expediţii antarctice, prima care a iernat dincolo de cercul polar, a fost românul Emil Racoviţă, iar locotenent secund era Roald Amundsen. Mi-am însemnat în carnetul de note ruta de zbor a avionului: Marea Baltică, est-sud-est, peste Moscova, Astrahan, Marea Caspică, apoi lanţul muntos Himalaya şi urma să coborâm spre Golful Bengal, Pakistan, New Delhi, Calcutta, Afganistan şi capitala sa, Kabul. Soarele a răsărit când ne aflam deasupra Golfului Bengal, la 11.230 de metri altitudine. Întâi a apărut o dungă roşiatică, ce se tot lăţea, căpătând o culoare galben-portocalie. Cerul, din întunecat, a devenit brusc de un albastru-deschis, strălucirea soarelui s-a intensificat şi dungile au dispărut.

În aeroportul din Bangkok am văzut grupuri mari de indieni, cu femei, soacre, bătrâne. Bărbaţii aveau o ţinută mândră, cu capul acoperit cu turbane din pânză colorată, dar erau cu piciorul gol în pantof. De aici ne-am îmbarcat într-un avion Singapore Airlines. Stewardesele atrăgeau de data aceasta privirea, prin înălţimea, talia şi zâmbetul lor, iar culoarea costumului indica gradul pe care îl aveau la bord – şefă, supervizoare de zbor etc.

La 9:05 am aterizat la Singapore Changi Airport şi am rămas aici două ore. Este cel mai frumos aeroport pe care l-am văzut până acum. Are patru etaje, podelele sunt acoperite cu o mochetă violet-rozalie, palmierii se înalţă pe două etaje, iar de jur împrejur sunt grădini cu poduri suspendate, fântâni arteziene şi acvarii înalte, paralelipipedice, cu peşti viu coloraţi şi recife de corali vii. De asemenea, tot aici vezi magazine cu orhidee superbe, buticuri elegante cu perle, magazine de aparatură de fotografiat, mai puţin fascinante, dar cu piese excepţionale.

La 16:45 ne îmbarcam pentru a porni spre Jakarta. Călătoria a durat 65 de minute. La 17:50 aterizam, sub un cer de un albastru incredibil, pe pista aeroportului Sukarno-Hatta. În marele hol, tavanul era susţinut de imense coloane cilindrice din lemn, vopsite în roşu-bordeaux şi pretutindeni erau statui, cred, balineze. Aici nu mai era luxul rafinat din Singapore. Când a aflat că suntem români, vameşul nu a pierdut ocazia să rostească trei nume magice: Ceauşescu, Nadia Comăneci şi, surprinzător, Hagi.

Luni, 18 februarie 1991, la ceas de seară, eram în Jakarta, Indonezia.

3

Gekkonidele de la hotelul Marco Polo

Am ajuns în Jakarta, capitala insulei Java şi a Indoneziei, într-o zi de februarie, pe înserat, după un zbor via Copenhaga. Aş fi rămas câteva zile în capitala Danemarcei pentru a vizita muzee. Făceam digresiuni premonitorii, de exemplu, mă gândeam că voi ajunge pe urmele lui Rimbaud, poetul francez genial şi blestemat care ajunsese în Indonezia în 1876, angajat în armata Indiilor Olandeze şi îmbarcat pe nava Prins Van Oranje. Însă speram să nu sfârşesc ca el, dezertor două luni mai târziu, şi să traversez jungla pentru a părăsi Java pe o navă scoţiană cu numele Wandering Chief. Plecat în căutarea aventurii indoneziene, el s-a întors repede în micul oraş de provincie Charleville, în nordul Franţei, oraşul său natal.

La anticariatul de la Kretzulescu se mai găseau prin anii ’50, uneori, cărţi rare, scumpe pentru mine pe atunci. Domnul Weinberg, mai-marele casei, se pare că avea o oarecare simpatie pentru studentul care apărea des, privea, dar nu cumpăra mai nimic, aşa că mi-a propus într-o zi să-mi păstreze cărţile pe care le doresc până când fac rost de bani, adică până primesc bursa. M-am bucurat de generozitatea lui şi, prin sistemul propus, am putut să cumpăr o gravură de Paul Gauguin, cartea rară a lui Charles-Maurice, consacrată tot lui Gauguin, din 1905, gravuri de Callot, din ciclul Ororile războiului, şi un superb volum in folio din 1605, cu eseurile lui Montaigne, în legătura de piele originală.

Rândurile de mai sus nu îşi prea au rostul aici. În schimb, ar fi trebuit să spun ceva despre zborul fabulos deasupra Polului Nord, care a fost şi a rămas o noţiune abstractă, apoi peste Himalaya, India şi mai departe spre Singapore, Oraşul Leului, de care se leagă amintirea unui englez extraordinar, Raffles, dar cenuşa anilor s-a aşternut în strat gros peste întâmplările din timpul zborului, din care au rămas doar amintiri vagi, umbre prin cotloanele memoriei. Îmi amintesc încă bine aeroportul din Singapore, unde am stat câteva ore bune, între două avioane. Mi s-a părut că e cel mai interesant aeroport dintre cele văzute de mine. Aici am stat fascinat în faţa unui acvariu imens în care peşti stranii se plimbau lent printre coralii vii. Mai văzusem astfel de acvarii la Institutul Regal de Ştiinţe Naturale din Bruxelles, dar la o scară mult mai mică. Acvariul de la aeroportul din Singapore a întrecut toate celelalte frumuseţi, bogăţia orhideelor din florării, palmierii ce se înălţau cât două etaje, magazinele de perle, mulţimea şi varietatea aparatelor de filmat şi fotografiat cărora le-am acordat doar o privire. Am tot revenit la acvariu până s-a anunţat îmbarcarea pentru Jakarta.

Drumul a fost scurt, după cei 12.000 de kilometri anteriori. Jakarta, punctul final al călătoriei, nu avea un aeroport impozant sau poate nu am avut timp să-l vizitez, fiindcă formalităţile au fost rapide. Din aeroportul Jakartei mi-a rămas totuşi, după cum am menţionat mai sus, imaginea unor coloane imense de lemn, vopsit în roşu-bordeaux, care susţineau acoperişul. De asemenea, când am ieşit pentru a căuta un taxi, am simţit diferenţa enormă între aerul climatizat al aeroportului şi baia de aburi din exterior. Temperatura foarte ridicată asociată cu o umiditate extremă era foarte greu de suportat pentru cineva care lua pentru prima dată contact cu acestea.

Pe drumul de la aeroport până în oraş am văzut doar câmpuri goale şi, din loc în loc, câte un palmier anemic, însă intrarea în Jakarta a fost de-a dreptul surprinzătoare: un oraş cu blocuri înalte, aparţinând unor companii petroliere, sau faimoase lanţuri hoteliere, trafic auto frenetic, îndemânarea şoferilor fiind de-a dreptul uimitoare. Oare cum arăta odinioară Batavia, cu arhitectura ei colonială şi amestecul de băştinaşi şi olandezi, portughezi, englezi? Totul s-a schimbat când a început să se însereze, luminile s-au aprins peste tot, dând parcă un cu totul alt aspect oraşului. Când am ajuns la hotelul Marco Polo, se întunecase de tot.

Camera de la etajul al VII-lea avea aer condiţionat, pat cu cearşafuri albe, curate, o plafonieră lumina tavanul şi geamurile aveau plasă. Menţionez lucrurile acestea banale pentru a justifica nedumeririle ce m-au cuprins în curând. Am făcut un duş, apoi am sărit repede în pat şi mi-am tras cearşaful peste cap, fără să mai sting lumina. Am aţipit repede, dar nu pentru mult timp, fiindcă au început să se audă nişte zgomote stranii. Deşi sunt zoolog, mi-a trebuit ceva timp să mă dumiresc că erau şopârle mici, de vreo 30 de centimetri, cenuşii cu pete portocalii, cu ochi mari şi pupile verticale, ca ale pisicii. Aparţineau unei specii de Gekko foarte comună în Indonezia, Gekko gecko, întâlnită de altfel în toată Asia de Sud. Aceste şopârle au o structură specială a labelor, degetele având o serie de cârlige microscopice care se prind de cele mai mici iregularităţi ale suportului pe care stau şi le asigură stabilitatea deopotrivă pe suprafeţe verticale sau orizontale. S-au obişnuit cu locuinţele oamenilor, unde se hrănesc cu insecte nocturne, muşte, ţânţari, fluturi-de-noapte.

Trezit de-a binelea, le-am privit cum se deplasau pe plafon cu viteză şi siguranţă, cum prindeau câte un ţânţar sau un mic fluture care izbutise să pătrundă în interior, în ciuda plaselor de la geamuri. Am înţeles că sunt reptile folositoare, că acel sunet, emis doar de masculi, în anumite perioade din an, este, desigur, un ritual de împerechere. I-am mai urmărit o vreme, dar oboseala şi-a spus cuvântul. Totuşi, în mod straniu, mi-au venit în minte cuvintele pline de sevă ale marelui istoric francez Jules Michelet, care nu a vizitat insula, dar a scris despre „mortala, fecunda, divina Java”. Am încercat să-mi amintesc tot pasajul în care era vorba despre orhidee, mirodenii, tigri, însă somnul a început să mă biruie. Da, mă aflam deja pe pământul Javei, binecuvântat, pe rând, de înţelepţii budişti, zeii hinduşi şi profeţii islamului. O insulă atât de bogată în mărturii istorice, în temple de o frumuseţe nemaivăzută, cu un sol care îşi datorează fertilitatea excepţională cenuşii vulcanice aruncate în erupţiile celor 121 de munţi de foc, dintre care vreo 30 sunt încă activi. Sunetele micilor şopârle au început să devină zgomot de fond, iar dimineaţa, când am deschis ochii, tavanul era alb şi gol.

Aceasta a fost prima mea întâlnire cu un animal indonezian la el acasă. Aveam să-i mai întâlnesc de multe ori, însă nu am izbutit niciodată să prind vreun exemplar, oricât m-am străduit, chiar şi folosind un fileu entomologic, fiindcă aveau o viteză ameţitoare. Am aflat mai târziu, de la indonezieni, că este un animal simpatic şi bine-venit în casele lor, că îl socotesc un fel de porte-bonheur – câtă vreme se aude un tokay, casa va fi păzită de rele.

Aşa s-a întâmplat în prima mea noapte la Jakarta, când am avut o întâlnire, să spunem, benefică. A doua zi dimineaţă, după micul dejun, care a fost o surpriză plăcută, am plecat în oraş şi, la mai puţin de 50 de metri de hotel, pe un zid înalt, din piatră, am văzut un macac – Macaca nigra. În jurul mijlocului avea un cerc metalic de care era legat un lanţ gros. Privirea lui ce părea plină de durere mi-a turnat un pocal de tristeţe în suflet, aşa că în acea zi nici nu am mai avut chef să încerc o ţigară Kretek cu aromă de cuişoare. Cât am stat în Jakarta, l-am văzut deseori pe acel nefericit macac, zăbovind uneori în faţa lui, imagine a durerii unei fiinţe. Aveam să întâlnesc mai târziu macaci în libertate, cu o viaţă socială complexă, dar amintirea tristă a celui legat a rămas intactă.