Ion Vianu

Exerciţiu de sinceritate

Editura Polirom

2009

© 2009 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2151-4

ISBN PDF: 978-973-46-2512-3

ISBN print: 978-973-46-1383-0

Redactor: Gabriel Cheşcu

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Ion Vianu (n. 1934, Bucureşti) începe studii de filologie clasică, apoi urmează medicina. În 1977 emigrează. Publică în străinătate articole şi studii privind istoria şi filosofia psihiatriei şi se distinge ca unul dintre colaboratorii constanţi ai postului de radio Europa Liberă. Volume publicate: Introducere în psihoterapie (1975), Stil şi persoană (1975; premiul Uniunii Scriitorilor), Amintiri în dialog. Memorii (în colaborare cu Matei Călinescu, 1994; ediţia a II-a, revăzută şi adăugită, Polirom, 1997; ediţia a III-a, Polirom, 2005), Paramnezii (2005), Blestem şi Binecuvântare (2007), Investigaţii mateine (2008), Necredinciosul (2008). Iniţiază un ciclu de romane, Arhiva trădării şi a mâniei, din care a publicat la Polirom Caietele lui Ozias (2004) şi Vasiliu, foi volante (2006).

„Nu există un secol fericit, dar există o clipă a fericirii, iar în clipa aceea există şi libertatea.“

Ernst Jünger

Notă preliminară

Aceste pagini autobiografice au fost scrise în toamna anului 2006, înainte să iau cunoştinţă de dosarul meu de la Securitate, lucru petrecut în primăvara lui 2008. Am ţinut să public textul aşa cum l-am scris, ca pe un produs al memoriei mele, neinfluenţat de documente. Oricum, ele nu mi-ar fi schimbat esenţial amintirile, care s-au dovedit destul de exacte.

Am hotărât să public, în addenda, câteva documente care se găseau în dosarul pus la dispoziţie de CNSAS. Lăsând la o parte turnătoriile minore, notele angajaţilor Securităţii, ascultările telefonice etc., public aici darea de seamă a şedinţei de excludere din postul pe care îl aveam la facultate, care are meritul să completeze amintirile despre un moment atât de intens şi să redea în mod remarcabil atmosfera acelor vremuri. Public de asemenea două note informative, una ridicolă, alta sinistră, amândouă reprezentative pentru epoca aceea.

Mulţumirile mele se adresează lui B. Elvin şi Irinei Horea, care au „moşit“ prima versiune a acestui text apărut în Lettre Internationale (ediţia în limba română), precum şi conducerii CNSAS, în special lui Claudiu Secaşiu şi Adinei Avramescu, ghidul meu în infernul arhivelor.

Ion Vianu,
noiembrie 2008

SUPUNERE,
ÎMPOTRIVIRE, EXIL

I

Dacă te încumeţi să-i judeci pe contemporanii tăi, e necesar să faci simultan exerciţiul de-a te judeca pe tine. Şi dacă vei avea curajul să fii aspru cu propria ta persoană, abia atunci să ai cutezanţa să aplici aceeaşi măsură şi altora.

Fii cel puţin aşa de aspru cu tine cât eşti cu ceilalţi. În ceea ce mă priveşte, cred că e mai bine să fii un dram mai sever cu tine. Garanţia morală se întăreşte.

Cei care s-au angajat în actul de-a spune nu au merite diferite, ce nu sunt proporţionale cu acţiunea însăşi, ci cu riscul suferit. Cuiva, care era prin anii ’80 profesor de liceu, membru de Partid, i s-a cerut să-l propună pe Ceauşescu şef al Partidului la ultimul congres (din 1989). Această persoană lipsită de protecţie a luat atunci cuvântul, lăudând „realizările Partidului“, aşa cum se obişnuia. Dar de propus pe Ceauşescu nu l-a propus. Era, în sine, un act de îndrăzneală. Uşor se poate închipui furia oficialilor, nota proastă care i s-a pus sărmanului profesor de la acel liceu din provincie.

Poate că o astfel de atitudine era mai curajoasă decât un articol de ziar cu subton critic, scris de un scriitor cunoscut, membru sau chiar nemembru de Partid. Acesta din urmă avea în spatele lui relaţii internaţionale. Ştia că, în cazul în care i se va „întâmpla“ ceva, vor exista ecouri în presa străină, intervenţii etc.

Evident, răsunetul internaţional al unui gest izolat, petrecut într-o adunare de liceu era nul. În timp ce articolul critic al scriitorului era util cauzei dărâmării regimului. După părerea mea, asta conferea o şi mai mare valoare morală acţiunii obscure a profesorului de liceu: ea nu producea automat glorie.

Factorul risc trebuie să fie luat în consideraţie cu cea mai mare seriozitate. Majoritatea românilor erau total dezarmaţi în faţa monstrului totalitar. Trăiau ca nişte „moluşte“, fără carapace, gata oricând să fie striviţi. Chiar faptul de-a mai putea gândi liber este un act de eroism în asemenea condiţii.

Revenind la ceea ce trebuie omul să gândească despre el (repet că judecata despre alţii include etapa obligatorie a reflecţiei despre sine), mă gândesc că e destul de facilă tendinţa de a te mări. Dar tot atât, dacă nu mai mult, îmi apare ca plin de o prea mare uşurinţă – şi chiar uşurătate – procedeul de a-ţi pune cenuşă în cap sau de-a te culca, precum un câine mai slab în faţa unuia mai puternic, cu burta şi labele în sus, în semn de capitulare. Pentru simplul motiv că nu ştii în faţa cui capitulezi.

Demnă este mai ales luciditatea. Iar luciditatea începe cu tine.

Istoricii ştiu că a citi documente din arhive e o ştiinţă. Un document se sprijină pe altul, există şi contextul în care a fost scris. Aşa că eu nu m-aş grăbi cu concluzii fulminante. Să descrii corect e deja un merit. E adevărat că arhivele vorbesc, dar vorba trebuie să le-o asculte o ureche pricepută.

Încerc aici să aplic metoda propusă, în speranţa că rezultatul ar putea să fie destul de convingător pentru a-i convinge şi pe alţii să se gândească la ei, înainte de-a se erija în acuzatori publici, amici ai poporului.

E o poveste a unei vârste a terorii care urma unei alte vârste a terorii. Perioada Gheorghiu-Dej fusese sălbatică. Confiscările, arestările, bătăile, asasinatele din epoca aceea nu mai aveau loc în perioada socialismului multilateral dezvoltat. Mai bine zis, aveau loc, dar în cantitate limitată şi mai discret. Însă noi tot sub teroare trăiam. O teroare virtuală. Toată lumea era mulţumită că „e lăsată“. C. Noica spunea: „mă lasă să fac filosofie“. L-am auzit pe un mare chirurg mărturisindu-se: „eu sunt mulţumit, mă lasă să operez“. Toţi aveam o autorizaţie de „sus“ să existăm. Ştiam că autorizaţia ne putea fi oricând retrasă. Din când în când, ţi se permitea şi să călătoreşti (trebuia să restitui paşaportul cel târziu la 24 de ore după revenirea în ţară). Trebuia să ne supraveghem între noi şi să fim atenţi cu străinii. Cu această condiţie şi suportând că nu ai ce pune în coşniţă, viaţa era posibilă.

Dacă voi avea cititori când ultimii martori ai acelor vremuri vor fi dispărut, aş vrea să-i asigur că nimic din ceea ce este şi va fi spus mai jos nu e exagerat.

Dar am căutat să nu las nimic deoparte.

II

Am făcut cererea de intrare în Partid la începutul anului 1973. Nu am păstrat nici o însemnare, nici un jurnal, şi totuşi sunt capabil să spun că atunci am făcut-o. De ce? Îmi amintesc de o remarcă a lui P. când a aflat demersul meu: „În sfârşit“, a exclamat. „Americanii au fost bătuţi în Vietnam, acum poţi şi tu să intri în Partidul Comunist!“. Era un fapt recent această teribilă victorie comunistă (acordurile de încetare a focului între Republica Democrată Vietnam şi SUA au fost încheiate la Paris în 27 ianuarie 1973). Lucrurile astea le-am mai relatat; pe scurt, cererea de intrare în Partid am făcut-o într-un moment de depresiune. Prea durau de mult insistenţele profesorului şef de catedră şi mi-a fost lehamite să mai rezist. În sinea mea, ştiu că aşa a fost, că eram fizic şi psihic într-o stare de rezistenţă slabă. Dar faptul că eu ştiu este oare de-ajuns ca să constituie o scuză? Ar trebui adoptat un principiu general: niciodată să nu te scuzi prin subiectivitatea ta. E prea uşor, e de nedovedit.

Dintotdeauna, de când mă ştiu, am fost supus crizelor depresive. O încetinire a timpului trăit. O indecizie, iniţiativa întârzie, timpul care se dizolvă în acţiuni inutile, cum ar fi răsfoirea unor cărţi cu ochii în gol, cu gândurile aiurea. Sentimentul că nu mai poţi simţi durerea morală. Ar trebui odată să consacru un text mai lung, poate o carte, acestei constante a vieţii mele, aici nu fac decât să schiţez un eveniment repetitiv care e ceva genetic, se regăseşte printre ascendenţii mei. Apăsarea aceasta de un fel special te atinge moralmente. De vreme ce nu mai vezi un folos în a trăi, te respecţi mai puţin. Şi, ca o formă a nerespectului de sine, poţi face lucruri pe care le dezaprobi.

Undeva persistă rezistenţa morală. Nu eşti neantizat, eşti numai fragil, altfel ai putea fi un criminal. Dar mergi uşor pe drumuri coborânde. Împotrivirea e laborioasă.

Apoi se petrece ceva; e un eveniment minim, ca şi cum, printr-un plonjon, ai fi atins fundul bazinului. Te împingi puţin în vârful picioarelor şi începi să reurci. E poate un pretext. Forţe necunoscute, sălăşluind în intimitatea ta, te ajută să te ridici.

Pe vremea aceea, intrarea în Partidul Comunist era prezentată ca o formalitate de către cei care ţineau pâinea şi cuţitul. N., un coleg mai în vârstă, care făcuse pasul, îmi spunea: „A intra în Partid nu e un avantaj; e numai o garanţie pe care o oferi celor ce te promovează. Sunt câteva reguli în plus pe care trebuie să le respecţi, să ai o anumită comportare, să te supraveghezi când vorbeşti...“. N. era un „levantin“ perfect, un om cu spinarea foarte suplă, iar eu, nu numai eu, îmi dădeam bine seama de asta. Pentru el conta prea puţin că trebuie să sacrifici o parte din independenţa ta, din integritatea ta, pentru a accepta aceste lucruri. Dar câtă lume ţine la integritate?

Trebuie să ţin seama şi de faptul că unii nu se pot sprijini pe nimeni şi pe nimic, vin goi pe lume. Ajung în pragul vieţii adulte fără nici un sprijin, veniţi din satul lor natal, necunoscuţi. Calităţile lor îi recomandă mai degrabă unui eşec decât reuşitei. În aşa măsură încât, adesea, îndemânările, talentul sunt vânate de invidioşi, argumente pentru a te trimite la fund. În toate ziarele, în toate manualele de educaţie cetăţenească, se spunea că socialismul încurajează talentul, pe cei care au performanţele cele mai bune. Unii chiar credeau că aşa e. De fapt, calităţile individuale contau puţin. Preponderenţa era a supuşeniei. Aşa că cei care voiau pur şi simplu să trăiască nu aveau de ales.

Desigur, există crezuri puternice.

Existau cei religioşi. Dar nu întâlnisem o membră a Comitetului Central, profesor universitar cu renume, Z.D.B., care mergea la biserică şi frecventa cu folos feţele bisericeşti (a devenit, în postcomunism, călugăriţă, iar funeraliile i-au fost naţionale, cu un batalion care a tras în cerul Putnei, lângă Ştefan, focuri de armă)? Astfel de îngăduinţe speciale nu erau frecvente, dar se sugera totuşi că nu era imposibil să fii credincios şi comunist. Cazul profesoarei era cu totul excepţional... dar era contraexemplul care ţi se oferea dacă spuneai că nu există libertate religioasă...

Existau naţionaliştii, cei pentru care maxima „Muncitorii nu au patrie“ (Manifestul comunist) ar fi trebuit să fie o oroare. Dar, de ceva vreme, se sugera că la noi se practica un comunism naţional. Conducătorul iubit era un bun român. Lucrurile se schimbaseră. Era un motiv mai puţin să te abţii de la intrarea în Partid.

Un singur lucru rămăsese în picioare şi va rămâne mereu: a spune nu e mai nobil decât a aproba. E un principiu universal şi tainic. Pentru câţiva, rari, e o evidenţă. Alţii îl descoperă în singurătate sau în faţa plutonului de execuţie. Alţii numai după ce au ratat cel puţin o ocazie de-a spune nu forţei brutale. Sunt spirite mai încete. Mai bine mai târziu decât niciodată.

Dar în nici un caz acea încetineală a spiritului, acea moliciune pe care o numim depresie şi care mă atingea, nu te ajută să spui nu.

Virtual, aveam această capacitate de negaţie, pe care o consider marca personalităţii. Dar nu am avut-o spontan, a trebuit s-o descopăr. În schimb, nu eram un băiat de la ţară, un necunoscut total. Sentimentul de-a aparţine unei elite trebuia să mă facă mai sceptic faţă de acea tristă necesitate care era o carieră în socialism. Şi, până la urmă, ea m-a trezit din „somnul dogmatic“. Însă, cât timp eşti melancolic, nu mai alegi.

Nici un entuziasm, nici o speranţă nu însoţea cererea mea de intrare în Partid. Aş fi putut să-mi spun: „E un sacrificiu, dar aşa o să ai dreptul să vorbeşti, o să fii mai activ în rândul oamenilor“. Sau: „Ai merite, eşti un om capabil... de ce să-ţi baţi joc de tine?“. Nu, nimic din toate astea, deşi aveam de multe ori asemenea motivări de la cunoştinţe care făceau acelaşi demers. Numai o imensă oboseală, o scârbă. Scârbă – ăsta e cel mai bun cuvânt pentru a-mi caracteriza starea. Simţeam presiunea asupra mea. Şi n-am mai vrut să rezist. Nu am mai putut.

Ştiam, nu era de-ajuns să intri în Partid ca să înaintezi în profesie. Era chiar inutil s-o faci, dacă nu erai dispus la alte concesii ulterioare. Acest gest al meu, de-a cere să intru în Partid, nu conţinea măcar umbra unei convingeri. Dar era şi o greşeală tactică. Aveam să fiu şi mai puţin liber ca înainte. Poate aveam să capăt o tresă în plus în profesie, dar numai dacă apartenenţei mele partinice aveam să-i adaug şi alte câteva concesii.

Am scris deci cererea de intrare în Partid. Trebuia să fie scrisă de mână (o rămăşiţă de pe vremea ilegalităţii). Era un curriculum vitae cu o privire extinsă asupra familiei (am ascuns că aveam rude în străinătate, cel puţin pe o parte dintre ele – mare păcat era să ai asemenea rude...). Cererea mea se isprăvea cu formula standard: „Solicit marea cinste de-a fi primit în rândurile Partidului Comunist Român“.

Dosarul meu trebuia să se compună din această cerere, precum şi din două recomandări din partea unor membri de Partid cu vechime. Una din ele mi-a dat-o, cum era normal, cel ce mă împinsese să fac cererea, profesorul. Pe al doilea trebuia să-l găsesc eu. Alegerea mea s-a îndreptat spre P., cu care aveam relaţii de prietenie, un intelectual rafinat, un pedagog dăruit în predarea psihiatriei. El ura comunismul mai mult ca mine (lucru pe care mi-l mărturisea zilnic când beam cafeaua împreună, la ora zece, prelungind pauza dincolo de orice limite permise); da, ura comunismul cât putea, era un anticomunist visceral. Nu făcea un secret din asta când vorbea cu prietenii, dar arăta o altă faţă de îndată ce se apropia şeful nostru. Pe de altă parte, era de mult membru de Partid, disciplinat, iar la şedinţe vorbea cum trebuia. Ce însemna „cum trebuia“? Nu trebuia să pari convins; era chiar mai bine să se vadă că te prefaci. Cel ce se preface arată că-i este frică. Deci e un om mai sigur. Cel ce e convins e mai suspect că şi-ar putea schimba odată ideile. Trebuia să se vadă că erai supus, nu convins.

Câteodată mi se părea că exista un fel de voluptate în ambiguitatea lui P. Faptul că se prostitua voia parcă să spună: „Cu toate marile mele calităţi intelectuale, n-aş fi putut ajunge, dacă nu mă umileam în halul ăsta, nici măcar psihiatru într-o policlinică de provincie. Priviţi, fraţilor, ce am ajuns: o cârpă. Priviţi şi ruşinaţi-vă! Dacă societatea nu ar fi compusă din asemenea lichele, nici eu n-aş fi avut nevoie să mă smeresc în acest fel“. Într-adevăr, era ceva smerit, ascetic, o urmă de martiriu în atitudinea lui. Şi totuşi, nu te puteai împiedica să te gândeşti că era şi ceva pervers în această smerenie.

P. era în multe privinţe admirabil. Avea o formaţie psihiatrică splendidă, îi citise pe autorii clasici ai psihopatologiei, în special germani. Asta-i permitea să nu se extazieze în faţa ultimei noutăţi ştiinţifice. Pentru cine citise ca el totul fusese deja spus. Se caracteriza ca un „alienist“. El, aşa modern în cultura sa generală, rămânea foarte sceptic când era vorba despre psihanaliză sau alte tendinţe ştiinţifice la modă. Citea curent englezeşte, nemţeşte şi franţuzeşte. Cultura lui literară era preponderent modernă, dar considerabilă. Noi îl invidiam, fiindcă avea o sursă misterioasă, pe care n-a voit niciodată s-o divulge, de cărţi din străinătate. Era mereu la ultimul roman al lui Updike. Cultura lui cinematografică era de asemenea extensivă. Avea o viaţă bizară. Se culca la ora trei-patru noaptea, după lungi ore de lectură. Deşteptarea era la şapte, fiindcă trebuia să vină la spital. Dar după-amiaza se culca din nou şi dormea alte patru ore, de la trei la şapte. Avea o soţie drăguţă, doctoriţă, o fată pe care o adora. El însuşi plimba asupra lumii ochii lui albaştri, umbriţi de tristeţe, parcurgând aleile spitalului cu înalta-i siluetă cam încovoiată.

Eu eram în plin relativism moral. I-am cerut lui P. să-mi facă recomandarea de intrare în Partid (cum aş putea să-l judec, chiar azi, după treizeci şi patru de ani, când l-am rugat, ca un act prietenesc, să participe la murdărirea mea consimţită, nici o clipă măcar n-am văzut intrarea în Partid altfel decât ca pe o murdărire). Avantajele eventuale nu contau, pot să fiu crezut sau nu pe cuvânt. S-a petrecut însă un lucru care m-a mirat: P. a refuzat să-mi dea recomandarea. Mi-a spus că ştia ce gândesc (gândeam ca el, deşi el era mai pornit ca mine contra sistemului, mai înverşunat) şi deci nu putea garanta pentru mine în faţa Partidului, ar fi fost incorect din partea lui.

Atunci cum era el membru de Partid? Aş fi vrut să-l întreb asta, dar m-am abţinut. Am căutat un timp explicaţia pentru atitudinea lui şi nu am găsit-o. Azi, cu o experienţă mai mare în cunoaşterea oamenilor, cred că principala lui motivaţie în a-mi refuza recomandarea a fost frica. Şi-a spus: „Ăsta e un tip cam independent, s-ar putea să nu fie prea pe linie la şedinţe şi apoi o să fiu frecat; de ce i-am dat recomandarea?“. Pot să formulez şi o ipoteză mai avantajoasă pentru P.; şi-a spus: „Nu destul mă murdăresc eu, ce să se mai murdărească şi el?“. Asta era în stilul lui şi, de altfel, am avut indicaţii că raţiona aşa în legătură cu mine, într-o împrejurare la care voi ajunge în aceste pagini.

Da, el accepta să se prostitueze; prin urmare, era un bun membru de Partid. Eu însă, cu un anumit prilej, într-o împrejurare ce se petrecuse cu puţin timp înainte, arătasem că nu eram dispus să fac ce mi se cerea. Cu atât mai bine, dar atunci să nu cer să intru în „gaşca Gunoi“.

Cred că mulţi dintre noi funcţionam aşa, prin impulsuri contradictorii, „la mijloc de rău şi bine“.

Poate că acest prim obstacol ar fi trebuit să-mi tempereze elanul. Eu eram însă lansat pe pistă, aşa că am mers mai departe. Mi-am amintit de L.X., strălucitul internist, spirit critic ascuţit, de la care învăţasem atâta carte. Am luat împreună un dejun la Capşa. L.X. era în plină ascensiune. Devenise în acel moment doctorul mamei şi soacrei Carpatului gândirii. Cât a durat masa, mi s-a plâns ce umilitor e să fii la cheremul a două babe proaste şi abuzive, care te pot chema la două noaptea fiindcă le doare genunchiul. N-am vrut să-l întreb de ce acceptase. Nici nu era nevoie, era prea clar. Vâna o mare carieră – a şi avut-o. Socotea absurd probabil că nici nu-şi pusese vreodată problema să rămână un medic obscur numai din motive morale (astfel de tipi existau, i-am cunoscut: oameni de o competenţă şi de o cultură profesională desăvârşită care au putrezit toată viaţa într-un fund de provincie, ca D.D. de la Boldeşti). L.X. deci a acceptat fără probleme rugămintea mea şi a doua zi mi-a înmânat recomandarea, în stilul convenţional dorit.

Dosarul meu era complet. Trebuia să mă adresez profesorului P.P., secretarul Organizaţiei de bază. Acesta lucra la spitalul C. Mi-a spus să vin la el într-o dimineaţă, pe la opt. Tipul era grotesc, avea o mutră de maimuţă şi un surâs agăţat permanent de obraz. A luat dosarul şi a pronunţat cuvintele imprudente: „Până acum am alergat noi după dumneata; de acum încolo o să alergi dumneata după noi“. Acest profesor P.P. mi-a făcut unul dintre marile servicii pe care un om i le poate face altuia. La un moment dat, mi-am dat seama că, uneori, adevăraţii binefăcători nu sunt cei ce-ţi vor binele, ci lichelele, bârfitorii, canaliile, cei care te sapă. Ei îţi ridică în cale obstacole. Prin asta te obligă să te asumi, să te reevaluezi. Eventual, să dai ce ai mai bun în tine. Prietenii, cei care te iubesc, te vor aşa cum eşti; din cauza lor, mai degrabă ai stagna. P.P. era unul dintre aceşti binefăcători răuvoitori. În momentul când a pronunţat acele cuvinte, în interiorul meu s-a produs o răsturnare. Mi-am spus: „Asta s-o crezi tu (porcule, trebuie să fi fost calificativul), că am să alerg, nu numai că n-am să alerg, dar o să fug de voi cât o să pot“. Întâlnirea cu P.P. a fost începutul renaşterii mele. Parcă în această cerere, de care scăpasem, se concentrase tot ce era infect în mine. Trebuia cu orice preţ să scap din preajma mocirlei. Dar de ştiut, nu ştiam cum.

Cu câţiva ani înainte, venise într-una din vizitele ei de la Paris buna noastră prietenă M.F. M-a întrebat ce tehnici noi mai erau în psihoterapie, i-am vorbit despre psihodramă. Mi-a cerut să înscenez o psihodramă. În prezenţa ei şi a altor prieteni (Matei Călinescu şi Adriana – ei nu plecaseră încă din ţară), am ales scenariul următor: un ins, un doctor oarecare, nu ştie dacă trebuie să intre sau nu în Partid. „Protagonistul“ psihodramei (eu mă jucam pe mine) adopta diverse variante, de la refuzul de-a se înscrie până la un monolog în favoarea prostituării, de la supunerea cea mai oarbă până la revolta violentă. Mai târziu, am vorbit adesea cu M.F. despre această înscenare, pe care o găsise zguduitoare. Ea, obişnuită cu paşnica viaţă occidentală, nu îşi imaginase concret presiunea morală care se exercita asupră-ne. În fond, reacţia de profundă milă pe care o provocase asupra lui M.F. improvizaţia psihodramatică a intrării mele în Partid mă demoralizase mai degrabă. Nu eram decât un fir de paie în furtuna universală.

Acum, cerând să intru în Partid, nu făceam decât să reproduc o variantă conformistă a psihodramei improvizate jucate faţă de prietenii mei.