© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4374-5

ISBN PDF: 978-973-46-4375-2

ISBN print: 978‑973‑46‑4331‑8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Bokstaz/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SIMONA SORA a semnat cronici literare, studii, eseuri, traduceri în reviste culturale române şi străine, prefeţe şi postfeţe la diverse volume de literatură contemporană. A predat literatură română la Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti. A tradus volumul Crezul meu de Carlos Fuentes (Editura Curtea Veche, 2005) şi se numără printre autorii antologiilor Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (Editura Polirom, 2008) şi Prima mea carte (Editura ART, 2011). A publicat eseurile Regăsirea intimităţii (Editura Cartea Românească, 2008) şi Ultima Thule. Fortăreţe dacice din Munţii Orăştiei (Artec, Spania, 2009). A primit, pentru volumul Regăsirea intimităţii, mai multe premii: Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor; Premiul pentru debut al revistei Observator Cultural; Premiul pentru exegeză în proza românească, oferit în cadrul „Colocviilor romanului românesc contemporan“, Alba Iulia; Premiul pentru debut al revistei România literară. A fost finalistă a secţiunii de literatură în cadrul Marilor Premii Prometheus decernate de Fundaţia Anonimul. În 2012 i-a apărut prima ediţie a romanului Hotel Universal (ediţia a II-a, 2013), foarte bine primit de critică şi de cititori şi nominalizat la majoritatea premiilor literare româneşti; romanul urmează să apară în Croaţia şi în Franţa. Este doctor în filologie şi membră a Uniunii Scriitorilor din România.

Pentru Claudiu, fără de care nici
un rînd din această carte nu ar fi fost scris

„Viitorul nu mai e ce-a fost

Tristeţea de mai an să fi avut vreun rost?“

Anemone Latzina, Retrospectivă despre viitor

Argument
Seinfeld şi sora lui Nabokov

Am renunţat să mai scriu cronică literară după mulţi ani de articole săptămînale şi am început apoi o rubrică numită „Biograffiti“, care s-a încheiat odată cu plecarea mea de la Dilema veche. Acea rubrică ar fi trebuit să se numească altfel: „Cartea sau viaţa“, dar, în final, mi s-a părut nu doar rebarbativ, ci şi puţin absurd. De ce sau una, sau alta, cînd întotdeauna ele sînt atît de amestecate? De ce să le separi, cînd cartea face parte din viaţă, la fel cum viaţa, cu multe ale ei, e „materia primă“ a cărţii? De ce porcăriile, josniciile, mînăriile vieţii trebuie izolate de aerul impersonal şi rarefiat al literaturii adevărate, cea care merită discutată? Pe de altă parte, poate că, atunci cînd „judeci“ literatura, lucrurile n-ar trebui să se amestece. Criteriile vieţii (chiar şi cele ale vieţii literare) ar trebui lăsate deoparte. Nu ar trebui să scriem despre prieteni şi cărţile lor, despre colegi şi rudele lor, despre cazuri sociale sau scriitori cu nevoi speciale. Ar trebui să scriem despre literatură şi, atunci cînd scriem, să ne situăm cu orice preţ înăuntrul ei. Numai aşa are un sens, altul decît cel al chenzinei. Care are, fără îndoială, şi ea sensul ei.

Alberto Manguel, unul dintre marii cititori ai vremurilor noastre, autorul unei minunate istorii a lecturii, povesteşte în Biblioteca nopţii o întîmplare curat nabokoviană. Nu e una dintre acele surprize ficţionale ce deturnează aşteptările cititorului, ci o întîmplare reală, povestită de sora lui Nabokov într-o scrisoare reluată apoi în Nostalgia, o istorie care cu greu s-ar mai putea petrece în vremurile noastre: „În timpul insurecţiei cehe împotriva naziştilor din mai 1945, pe cînd trupele ruseşti intrau în Praga, bibliotecara Elena Sikorskaia, sora lui Vladimir Nabokov, şi-a dat seama că unii dintre ofiţerii nemţi care tocmai se retrăgeau nu înapoiaseră bibliotecii unde ea lucra mai multe cărţi împrumutate. Împreună cu o colegă au hotărît să recupereze volumele lipsă şi au întreprins o adevărată acţiune de salvare, ieşind pe străzile ocupate de camioanele ruse victorioase. «Am ajuns în casa unui pilot german care ne-a dat, cît se poate de calm, cărţile» – îi scria ea fratelui său cîteva luni mai tîrziu. «În acel moment însă nu mai avea nimeni voie să traverseze strada principală, iar nemţi cu mitraliere se aflau peste tot.»“. Sora lui Nabokov încerca să păstreze, instinctiv, o ordine a bibliotecii de care era răspunzătoare şi care era imaginea unei ordini superioare, imuabile şi eterne – crede cititorul Manguel. „Bibliotecile solide, de lemn şi de hîrtie, la fel precum bibliotecile ecranelor tremurătoare şi fantomatice“ – scrie Manguel, aducînd bizara întîmplare în prezentul nostru digitalizat – „fac dovada rezistenţei credinţei noastre într-o ordine eternă şi universală, a cărei intuiţie şi vagă percepţie, uneori, o avem“.

Între televiziune şi Internet, lectura a devenit însă un obicei vag vetust, practicat mai ales pentru „omorîrea timpului“ sau din raţiuni strict utilitariste. Poate vă amintiţi acel episod genial din Seinfeld în care Elaine cunoaşte un alt trio masculin, replica perfectă a celor trei amici – Jerry, George şi Kramer –, însă cu semn schimbat: sînt nişte tipi exagerat de cumsecade, îmbrăcaţi foarte corect, care fac numai ce trebuie, au principii, nu mint, nu-şi înşală iubitele. Apare chiar şi un Newman mai puţin slinos şi care se înţelege bine cu toată lumea. Totul e incredibil în cafeneaua din „lumea bizară“, dar lucrurile o iau cu adevărat razna cînd, acasă la noul Seinfeld, minute bune, sub ochii amicei Elaine, venită în vizită, cei trei citesc nişte cărţi, iar apoi pleacă la… bibliotecă.

Îmi place să cred că, în perioada în care textele din acest volum – împărţite acum ironico-didactic în trei secţiuni: bio, biblio şi biobiblio – au fost scrise, am locuit şi eu în lumea bizară. Îmi place să cred că n-am făcut nici un troc, că n-am minţit pe nimeni, că am rezistat ofensivei copy-paste sau acelui nou curent de opinie după care toţi scriem la fel (de bine), important e doar în ce tabără (literară) sîntem. Şi mai ales că am returnat la timp, cum ar fi făcut şi sora lui Nabokov, cărţile împrumutate.

Bio

Mobbing
(comportamente coprofile
la oameni şi păsări)

Dau tot mai des, în ultima vreme, de cuvîntul mobbing – în articole de ziar, în volume recent achiziţionate de biblioteca Institutului Francez din Bucureşti sau pe Internet, unde, zilele trecute, mobbing-ul se afla printre „chestiunile zilei“. Sună prost, pare unul dintre acele barbarisme (a implementa, a downloada) de care, odată folosite, nu mai poţi scăpa. Mob înseamnă (în engleză) „mulţime gălăgioasă“, „adunătură“, „gloată“, dar şi „a ataca“, „a hărţui“, „a maltrata“. Specializarea semantică pe care a căpătat-o azi acest fenomen socialmente îngrijorător (căci atinge, se pare, peste 12 milioane de persoane doar în Uniunea Europeană) are însă o istorie curioasă. La început, termenul mobbing a fost folosit în legătură cu un comportament specific păsărilor mici (sturzi, vrăbii, cintezoi); mai tîrziu, comportamentul respectiv a fost semnalat de etologul Konrad Lorenz şi la alte vietăţi, cînd sînt în preajma unui prădător. Ameninţate de un şoim, o bufniţă sau o pisică, păsările mai mari sau mai mici încep să emită nişte sunete particulare, să se agite haotic şi chiar, în loc să fugă, să se arunce asupra potenţialului atacator. Dacă auziţi o cacofonie de piuituri răguşite şi vedeţi un tufiş aproape luîndu-şi zborul, puteţi bănui că o biată pisică e victima unei acţiuni păsăreşti de mobbing.

De la păsări la oameni, mobbing-ul a suferit însă o inversiune semantică. Fenomenul de hărţuire psihologică la locul de muncă – consemnat azi şi pedepsit (cu amendă şi închisoare) de mai multe legislaţii din Europa, SUA, Canada, Japonia – înseamnă, tocmai pe dos, atacul sistematic, denigrarea, discreditarea unei persoane de către o haită întreagă de… colegi. Pare halucinant şi vag incredibil (căci, nu-i aşa, pe undeva meritat…) faptul că cineva poate fi canibalizat (simbolic) într-o instituţie a timpurilor noastre. Căci în acţiunea de mobbing sau abuz emoţional nu e vorba mai deloc despre simpatii sau antipatii personale, despre grupări după afinităţi şi interese sau despre răceală profesională. E vorba mai ales despre un instinct primar ce devine irezistibil prin confirmarea sa de către grup: instinctul apartenenţei la o gaşcă; argumentul de autoritate… numerică. Atunci cînd şeful „hoardei primitive“ (masculul alfa, dar şi femela…) instituie el însuşi sau admite (prin nediscutarea problemei) comportamentul mobbing-ist, fenomenul face un brusc salt calitativ: din persecuţie sistematică, el poate deveni de-a dreptul psihoteroare. The Campaign Against Workplace Bullying vorbeşte despre îmbolnăviri grave (o serie întreagă de afecţiuni cauzate de acest gen de stres) şi chiar sinucideri în lanţ. Adevărul e că nu ne putem imagina cu uşurinţă cunoscuţi de-ai noştri participînd conştient la asemenea ucideri în efigie. Hai să fim serioşi! Trebuie să te descurci, să te faci frate, să „pui botul“… La urma urmelor, sîntem suficient de aproape încă de execuţiile publice din şedinţele de partid. Dacă n-ar fi jalnic, ne-ar umfla rîsul.

Tipicul caz epic de mobbing pe care mi-l amintesc e unul magistral (căci se petrecea într-o multinaţională japoneză) din cel mai bun roman al belgiencei Amélie Nothomb, Uimire şi cutremur. Povestea, scrisă la persoana întîi şi asumată cu numele propriu, este cutremurătoare, dar şi plină de un umor dement. Prolifica şi bizara Amélie Nothomb s-a născut în Japonia, unde tatăl ei era ambasador. A bătut apoi lumea, şi-a făcut studiile universitare în Europa şi (din instinct masochist?) s-a întors la prima iubire, angajîndu-se la compania Yumimoto. Neadaptîndu-se unui lung şir de şefi, dar mai ales unui specimen rar de şefă gigantică (pentru standardele nipone), Amélie-san e umilită, agresată, discreditată cu o violenţă (psihică) sanguinară, pentru a eşua în final la spălarea toaletelor de la etajul 44. Scena de iniţiere, la care victima consimte, e sălbatică: „Atracţia spectacolului se produse cînd frumoasa făptură apucă delicat peria ca să-mi explice, cu toată seriozitatea, modul de folosinţă – presupunea oare că nu-l cunoşteam? Odată cu capul nu mi-aş fi putut închipui că-mi va fi dat s-o văd pe această zeiţă ţinînd în mîini un asemenea obiect. Şi cu atît mai puţin în scopul de a-l desemna drept noul meu sceptru. Buimacă în ultimul hal, am întrebat: — Pe cine înlocuiesc? — Pe nimeni. Femeile de serviciu fac treburile astea seara. — Şi au demisionat? — Nu. Doar că, după cum probabil aţi remarcat, serviciul nocturn nu e de-ajuns. Nu rareori se întîmplă ca, în cursul zilei, ruloul de pînză uscată să se termine, să nimereşti într-o cabină fără hîrtie igienică sau chiar ca vreun closet să rămînă mînjit pînă-n seară. E jenant, mai ales cînd ne vizitează funcţionari ai unor companii partenere“.

Nu demult a apărut şi la noi romanul plin de forţă al uneia dintre cele mai interesante tinere prozatoare de azi, Ştefania Mihalache. Roman al corporatismului autohton (scris, se pare, tot în urma unei experienţe personale), Poemele secretarei este şi o carte în care abuzul emoţional (combinat, de partea cealaltă, cu un soi de prostie abisală) este descris cu o rară înţelegere psihologică şi cu multă ingeniozitate prozastică. Nu e, desigur, lipsit de importanţă faptul că şi aici, la fel ca în Uimire şi cutremur, penultima treaptă e trimiterea aspirantei la „spălat buda“: „Hai, hai, n-am văzut copywriter adevărat care să nu fi spălat în viaţa lui măcar o budă… frec vasul WC-ului cu toată puterea. Uneori peria îmi alunecă şi simt pe faţă cîţiva stropi de apă…“.

Ornitologii spun că la sturzi, cintezoi şi mierle, mobbing-ul include o fază de spurcare a potenţialului atacator cu materii fecale şi vomă. Cum imaginarul coprofil ne bîntuie deja imaginarul (literatura citeşte, se ştie, între altele, viitorul), n-ar fi rău, poate, să facem, din timp, ceva.

A 23-a

Nu demult, jurnalistul Dominique Decèze a publicat cea de-a doua ediţie a cărţii sale îndelung comentate, La machine à broyer (Maşina de strivit), inspirată din scandalul celor 35 de sinucideri de la France Télécom. Adevărată psihopatie a vremurilor noastre, îndelungata istorie a privatizării mamutului francez a ascuns, se pare, sub elaboratul limbaj (de lemn) multinaţional şi (cît se poate de) corect politic un adevărat carnagiu. Între timp, s-au schimbat chiar managerul principal şi şeful de la cadre, s-au angajat psihologi specializaţi în violenţa la locul de muncă şi consilieri de formare, s-au ponderat – prin circulare şi şedinţe zilnice – limbajele urii, invidiei şi ale concurenţei instinctive. Toate acestea însă după ce 35 de oameni s-au sinucis aruncîndu-se pe fereastră din biroul lor de la France Télécom, sub ochii colegilor, sau au luat mult timp barbiturice din pricina izolării şi respingerii de către cei din jur. În 2008, un angajat al aceleiaşi companii s-a aruncat de pe un viaduct din Haute-Savoie după ce trimisese un memoriu conducerii de la France Télécom în care spunea că se simte „aruncat ca un Kleenex folosit şi tratat ca un cîine turbat“. Şocul unor gesturi atît de radicale este, presupun, mult mai mare într-o ţară cum e Franţa, în care hărţuirea psihologică la locul de muncă (mobbing-ul) este pedepsită prin lege şi, prin urmare, dacă nu eradicată, măcar izolată, circumscrisă la rare cazuri maligne. La noi, în Estul sălbatic, unde abia se schiţase o vagă protecţie faţă de acest flagel pervers (aşadar mai „subtil“), noul Cod al muncii deschide noi fronturi de luptă.

Nici unul dintre cazurile acestea de sinucidere nu a fost mai mediatizat şi mai discutat decît acela al lui Stéphanie, o tînără juristă, absolventă strălucită a Universităţii „René Descartes“ din Malakoff, a 23-a persoană care s-a sinucis şi cea care a inaugurat, la France Télécom, defenestrarea. Înainte de a-şi părăsi colegii, Stéphanie i-a trimis tatălui ei un e-mail, reprodus apoi pe frontispiciul mai multor ziare franţuzeşti, în care explica limita la care fusese adusă. Mesajul „celei de-a 23-a“ a fost nu doar publicat, ci şi comentat şi interpretat. Ar fi putut preveni cineva sinuciderea? După moartea mamei, Stéphanie făcea un tratament antidepresiv care ar fi funcţionat, poate, mai bine dacă ea ar fi schimbat mediul. N-a fost să fie. Viaţa femeii – scurta ei biografie strivită într-un concurs de împrejurări – a fost şi ea prilej de speculaţii, ipoteze, concluzii provizorii. „A 23-a“ se angajase la France Télécom exact la 23 de ani. A nimerit, fără să ştie, în mijlocul unui război între cei care voiau privatizarea şi cei care se opuneau furibund acesteia. La început, cel puţin, nu părea să respecte portretul-robot al sinucigaşului FT: o persoană în jur de 50 de ani, cu cel puţin 20 de ani vechime în firmă. Şi nici nu trecuse încă prin reorganizări de serviciu, mutări intempestive, schimbări nenegociate în fişa postului, lipsă de recunoaştere din partea şefilor, adică motivele esenţiale ale alunecării în implacabila maşină de strivit.

Biata Stéphanie a ars însă etapele. Concasorul în care a nimerit este, de obicei, cel care nu poate fi evitat decît printr-o ruptură radicală, de care puţini sînt în stare. Cum ar zice un scriitor englez, o separare ce ţine de graţie şi de predestinare. Maşina de strivit în care s-a trezit însemna o zilnică şi opacă izolare, o formă de ignorare a prezenţei sale fizice şi profesionale, un război al nervilor, din care, cu biografia ei, n-avea cum să iasă învingătoare. În fond, în toată povestea (jalnică, dacă nu ar fi sălbatică) a mobbing-ului, nu şefii (care deleagă, împart sarcini şi au responsabilitatea finală), ci chiar colegii apropiaţi desăvîrşesc capodopera hărţuirii emoţionale. Numai cine a reuşit să nu fie angajat vreodată (era, pe vremuri, idealul meu) n-a văzut cum se pune la cale aşa ceva, cum o persoană ca oricare alta, pînă la un moment dat, nimereşte în malaxorul colegial. Trebuie să fii (atunci cînd faci parte din haita coagulată împotriva corpului străin) nu doar lucid, dar şi mai inteligent decît media ca să înţelegi că cineva nu devine peste noapte monstru, că o fată de 23 de ani cu care obişnuiai pînă ieri să iei prînzul nu devine infrecventabilă doar pentru că i se cere un raport profesionist. Timiditatea şi deprimarea sînt probleme omeneşti care, într-o lume normală, n-ar trebui să se pedepsească prin lapidare.

La urma urmelor, incriminarea mobbing-ului şi pedepsirea lui din ce în ce mai aspră în diferite state din Uniunea Europeană ţine tocmai de încercarea (neizbutită, cum se vede) de a „normaliza“ relaţiile profesionale, mai ales în mari întreprinderi, cu mulţi oameni şi conflicte pe măsură. Dacă nu poţi interveni (instituţional) în nevroza, psihoza, depresia, pandalia omului, măcar să încerci să blochezi frumoasa hăituire care se încheagă spontan dintr-o vorbă, dintr-un gest, dintr-o privire. Punctul-cheie al chestiunii ţine însă de ceea ce s-ar putea numi, rebarbativ şi învechit, omenie. De felul în care reuşeşti să treci brusc din zona în care omul e lup (pentru om) sau corb (la corb…) şi, printr-o imaginativă inversare de roluri, înţelegi că poţi oricînd să ajungi în poziţia celui hăituit. Ţi se poate întîmpla şi ţie: asta ar trebui să fie frîna oricărui proces de mobbing.

M-am întrebat ce-or fi simţit colegii ei de birou din Val-de-Marne cînd au citit, în reconstituiri jurnalistice pioase şi inutile, că trista Fanny trăia singură, doar cu o pisică (Frimousse) şi un iepure (Zébulon), că se uita des la desene animate, că îi plăcea filmul Nos jours heureux cu J.P. Rouve, că îi plăcea să meargă vara în Bretagne. Ruşine, poate?

Victoria Maríei Kodama

Povestea e veche: o tînără femeie se mărită cu un bărbat mult mai în vîrstă, iar după moartea lui (cînd moare ea se strică tiparul) e vînată de familia „neglijată“, de fostele neveste şi iubite intermediare sau de admiratori, dacă e vorba de vreun personaj faimos. Cînd femeia cu pricina este prea vizibilă, radicală şi exclusivistă în opinii ca María Kodama, ultima soţie a lui Borges şi legatara lui absolută, lucrurile se pot complica la nesfîrşit. De la moartea scriitorului, în 1986, nu e an fără un scandal editorial sau jurnalistic legat de opera sau de numele lui Borges, de voinţa lui ultimă sau de moştenirea lăsată Maríei Kodama. Cîteva au ajuns şi la tribunal. Printre ele, unul recent, petrecut în Franţa – şi din care, pînă una-alta, a pierdut doar Borges, pentru că ediţia ce trebuia reeditată în „Pléiade“ a fost oprită –, l-a făcut pe fostul director de la Lire, scriitorul Pierre Assouline, să plătească daune morale, amendă şi cheltuieli de judecată. Assouline, cunoscut şi el ca personaj cu un apetit insaţiabil pentru scandal, ar fi pus la îndoială (într-un articol din Le Nouvel Observateur şi apoi pe blogul său, La république des livres) nu doar competenţa Maríei Kodama de a judeca ediţia făcută de Jean-Pierre Bernès pentru Gallimard, dar şi legalitatea căsătoriei cu Borges, cu două luni înainte de moartea acestuia, prin legatar, în Paraguay şi în condiţiile în care scriitorul nu divorţase niciodată legal de prima nevastă.

Povestea pentru care a plătit Assouline era una care stătea pe buzele tuturor, dar pe care nimeni n-o spunea; şi care se intitula, pe scurt, „Văduva abuzivă“, iar pe lung, „Manipulatoarea testamentară şi bietul Borges“. În această poveste a văduvei negre – pe care-o spune de peste 20 de ani o parte a presei, sprijinită de o parte (importantă) a apropiaţilor, exegeţilor sau biografilor scriitorului – Kodama şi-a confecţionat o nouă biografie, pe măsura lui Borges. În această nouă viaţă nici măcar data naşterii ei nu e sigură: 1945 în mărturii proprii, 1941 în contestatul certificat de căsătorie, 1937 într-o copie a certificatului de naştere. Singurul personaj familial care contează în noua elaborare de sine e tatăl – japonezul Yosaburo Kodama, emigrat în condiţii neclare în Argentina, chimist după María, fotograf după alţii –, cel care, va spune fiica, a educat-o, a învăţat-o limbi străine şi a plimbat-o în weekenduri pe la muzee. În povestea văduvei abuzive, María e fiica unică (deşi fratele ei, Jorje, încă mai trăieşte şi are 5 copii), iar mama ei a continuat să trăiască (în declaraţii) mult timp după ce, în acte, murise. Eroul vieţii ei era însă tatăl, descendent al samurailor japonezi, cel care i-a deschis Maríei ochii asupra frumuseţii, arătîndu-i o fotografie cu Victoria de la Samotrace. Statuia nu avea cap, însă era „memoria materializată care reuşise imposibilul: să reţină briza mării în mişcarea pliurilor tunicii sale pentru eternitate“. Assouline ar numi asta o platitudine. Mai e însă ceva: Yosaburo Kodama era, în romanul familial – roman care a crescut în 20 de ani de nu mai ştii ce a declarat fiica şi ce au inventat detractorii –, cu 30 de ani mai bătrîn decît mama ei. Diferenţa era de doar nouă ani, spun biografii de serviciu, exagerarea fiind o nouă adaptare pentru a pregăti, mitomaniac, viitoarea întîlnire cu Borges. Pe cine să mai crezi? Pe biata femeie care şi-a dedicat viaţa memoriei lui Borges (dar şi unei ediţii critice proprii a operei borgesiene, sub egida fundaţiei pe care o conduce) sau pe biografii, jurnaliştii, editorii nedrepţi, care nu înţeleg la ce identificare periculoasă poate duce iubirea?

În povestea concurentă, scrisă cu lungi citate din Borges şi pe care am putea-o intitula, kodamian, „Memoria unei mari iubiri“, lucrurile stau cu totul altfel: María a suferit, la 5 ani, o comoţie ascultînd un poem, în engleză, scris de Borges – „I can give you my loneliness, my darkness, the hunger of my heart“; aşa încît, la 12 ani, cînd tatăl ei, samuraiul rătăcitor, a dus-o la o conferinţă a scriitorului, ea era deja îndrăgostită de el. Cînd a început să-i citească (la fel ca alţii) lui Borges orb, María îl diviniza, iar el o adora. În povestea „Ulrica“, pe care i-a dedicat-o (din Cartea de nisip), Kodama e femeia vieţii sale: „Un vers de William Blake vorbeşte despre fete de argint suav şi aur vehement, însă în Ulrica se aflau aurul şi suavitatea. Era mlădie şi înaltă, cu trăsături extrem de fine şi ochi cenuşii. Mai puţin decît chipul ei m-a tulburat aerul ei de liniştit mister. Zîmbea cu uşurinţă şi zîmbetul părea s-o îndepărteze…“.

Ultima dispută, încinsă anul trecut între moştenitoarea samurailor şi restul lumii, n-a mai ţinut însă de opera lui Borges (pe care, zic detractorii, Kodama o epurează sistematic de dedicaţii şi aluzii la foste iubite), ci de rămăşiţele sale pămînteşti. Se ştie, Borges a murit la Geneva şi acolo e şi înmormîntat. Alejandro Vaccaro, editor şi prieten al lui Borges, dar şi preşedintele Societăţii Scriitorilor din Argentina, ar vrea să-l aducă în Argentina, în cripta familiei sale din Recoleta, şi sprijină, în acest sens, o acţiune judecătorească la care, desigur, Kodama se opune, invocînd voinţa ultimă a scriitorului. Pe lîngă cele două povestiri orale transformate în romane-fluviu (Văduva abuzivă şi Memoria unei mari iubiri), vom mai auzi, curînd, alte cîteva – politice, personal-oedipiene şi abuziv-teroriste – despre Borges. Oricum ar fi, María Kodama şi-a scris deja povestea vieţii, care începe cu un trist poem englezesc, continuă cu Borges orb privind, la Luvru, prin ochii ei Victoria de la Samotrace şi se încheie cu un periplu transatlantic din tribunal în tribunal.

O deturnare în zori
(vocea lui Bacovia)

Aproape nu-ţi vine să crezi că există o înregistrare publică, oficială, cu Bacovia recitînd din propriile poeme. Te aştepţi să-i auzi interpretîndu-se pe histrionicii Arghezi şi Barbu sau, dimpotrivă, pe atîţia alţi poeţi solemni, pătrunşi de propria şi nemuritoarea operă, dar nu pe autistul, retrasul Bacovia, cu doar trei ani înainte de a muri. Şi totuşi, există o asemenea înregistrare, din 1954, aflată în Fonoteca Radio România şi editată anul trecut de Casa Radio sub titlul Rar. Poeme rostite la radio, cu prefaţa şi notele lui Bogdan Ghiu. Sînt 28 de poeme – dintre cele mai cunoscute – citite de Bacovia într-o înregistrare de mai puţin de 20 de minute şi, în plus, dintr-a doua încercare.

Cu un an înainte, în 1953, convalescent după o boală lungă – povesteşte Agatha Grigorescu, soţia poetului –, Bacovia înregistrase, tot la radio, alte 20 de poeme pe bandă de magnetofon. Printr-o fatalitate, ca atîtea altele în viaţa sa, înregistrarea aceasta s-a şters. Aşa încît, după o vreme, din nou bolnav şi cu totul epuizat, Bacovia e invitat să facă o nouă înregistrare. Refuză, cum probabil refuzase şi prima dată. Dar, tot ca prima dată, e îndelung convins: era epoca recuperării sale din purgatoriul „decadent şi antirealist“ în care fusese aruncat între 1947 şi 1953 de noua putere comunistă. Sprijinit de Eugen Jebeleanu (care a semnat şi prefaţa volumului recuperatoriu Poezii din 1956) şi de Cicerone Theodorescu, Bacovia trebuie să participe la propria-i deturnare: decadentismul de ieri devenea, în noua lectură, profetism proletar, iar „poetul plumbului, al amurgurilor violete, al tristeţilor provinciale“ devenea „poetul serenadei muncitorului“. Un clişeu înlocuit cu alt clişeu.

A participat însă Bacovia însuşi la această deturnare? S-a schimbat atît de radical în cei şase ani de marginalizare şi uitare? Criticul său cel mai empatic, Lucian Raicu, a scris mai degrabă despre „inalterabila esenţă Bacovia“ şi despre felul în care precarul personaj a rămas, de-a lungul vremii, acelaşi: „Într-o vreme cînd atîtea bronzuri s-au fisurat, atîtea naturi eminamente tari, atîtea temperamente viguroase şi voluntare şi-au vădit într-un fel sau altul flexibilitatea, Bacovia este de la 17 ani – şi rămîne pînă la 76 – inflexibil, ireductibil, neînduplecat“. Alţii n-au pierdut ocazia de a reaminti poeme tîrzii, precum „Egipet“, scris în ’56, ca protest faţă de intervenţia occidentală în Egipt după naţionalizarea Canalului de Suez, sau acel (autoironic?) „Cogito“, pe care îl recită azi toţi analiştii politici cu o brumă de cultură generală: „Mi-am realizat/ Toate profeţiile/ Politice/ Sînt fericit…“.

Poemele citite la radio în ’54 – dintr-a doua încercare şi după refuzuri disperate (duse pînă la descrierea, cu totul bacoviană, a propriei decrepitudini: „Am pierdut ultimii dinţi, o sincopă a vieţii“) – spun însă mai mult decît orice supoziţie. Bacovia citeşte repede (ca să încheie cît mai rapid), nu accentuează decît rar, ca şi cum şi-ar aminti brusc că face altceva decît lucrurile obişnuite, nu ritmează, nu respectă nici o pauză grafică (a sa proprie, la urma urmelor). Primele cîteva poeme, poate, din acest volum şi din această înregistrare („Lacustră“, „Sonet“, „Amurg violet“, „Decembre“) sînt citite mai echilibrat, dar deloc interpretate, deloc asumate, deloc din interiorul a ceea ce ne-am obişnuit să numim „universul“ unui poet. Mai încolo însă (în „Note de primăvară“ mai ales) Bacovia e de-a dreptul enervat. Dacă nu v-aţi imaginat vreodată cum ar putea fi citită o „poetică“ strofă („Verde crud, verde crud…/ Mugur alb, şi roz şi pur,/ Vis de-albastru şi de-azur,/ Te mai văd, te mai aud“) cu un amestec de plictiseală şi exasperare, atunci va trebui neapărat să-l auziţi pe autor interpretînd-o. Efectul e, la prima audiţie, de umor absurd, vag demenţial. Dacă nu stai să te gîndeşti că bătrînul poet, şubred de-o viaţă şi „recuperat“ în pofida sa, dar cumva recunoscător din motive care n-au nimic comun cu poezia (subzistenţă, familia care urma să-i supravieţuiască, datoria faţă de ea), înregistra deja de peste două ore şi era obosit şi intratabil, te pufneşte rîsul sau te bufneşte plînsul, după facultăţi…

Citind grăbit şi enervat „Verde crud, verde crud“, Bacovia se ceartă cu toată lumea, inclusiv cu poezia sa, care a alunecat şi a ajuns monedă de schimb. În 1955, poetului i se va acorda, prin ordinul Consiliului de Miniştri, o pensie de onoare de 2.000 de lei pe lună (foarte mult pentru acele vremuri, cînd un salariu normal era sub 500 de lei), iar în 1956, la împlinirea a 75 de ani, i se va conferi Ordinul Muncii clasa I, fiind sărbătorit cu mare fast la Casa Scriitorilor. Bacovia chiar a ajuns la acest din urmă omagiu (sprijinit între Maria Banuş şi Eugen Jebeleanu), nu ca altădată, cînd, speriat de cordonul de jandarmi, s-a întors de la Palatul Regal la gară şi apoi la Bacău. Iar în această ultimă ocazie, are şi o vanitoasă satisfacţie: la jumătatea ceremoniei, după omagii de circumstanţă şi recitări omagiale, în sală intră însuşi Arghezi. Nu se ştie cum a reacţionat pe loc Bacovia la acest omagiu tîrziu; ajuns însă acasă, a notat (ca să rămînă scris, nu în eter, fie el şi înregistrat): „Îţi mulţumesc, Arghezi, că ai venit la aniversarea mea“.