Erich Maria Remarque, Zeit zu leben und Zeit zu sterben

Copyright © 1954 by New York University, successor-in-interest to the literary rights of The Estate of the Late Paulette Goddard Remarque

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7048-2

ISBN PDF: 978-973-46-7049-9

ISBN print: 978-973-46-4962-4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : Bundesarchiv, Bild 183-B29749/Helmut Koch

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ERICH MARIA REMARQUE s-a născut la 22 iunie 1898 în Germania, la Osnabrück. În vremea studenţiei la Universitatea din Münster, Remarque se înrolează în armata germană. Luptă în Primul Război Mondial şi e rănit de cinci ori. După război scrie la primul său roman şi în acelaşi timp încearcă să se întreţină fiind, pe rînd, profesor, pietrar, jurnalist sportiv. În 1929 publică în Germania, sub titlul Im Westen nichts Neues (Pe frontul de vest nimic nou), cartea ce va deveni, „fără îndoială, cea mai bună poveste despre Primul Război Mondial”. În numai un an, romanul se vinde în peste un milion de exemplare, fiind tradus aproape imediat în douăsprezece limbi şi inspirînd în 1930 un film de succes, cîştigător a două Premii Oscar. După nici trei ani, cartea şi filmul sînt interzise de regimul nazist, sub pretextul că ar aduce prejudicii naţiunii germane, iar Remarque părăseşte ţara, stabilindu-se mai întîi în Elveţia, apoi în America. Va mai scrie şi alte romane, toate inspirate de ororile războiului. Moare în 1970 la Locarno (Elveţia), vegheat de actriţa Paulette Goddard, soţia lui.

Capitolul I

Moartea mirosea altfel în Rusia decât în Africa. În Africa, sub crâncenul bombardament englez, cadavrele dintre linii zăcuseră adesea multă vreme neîngropate; dar soarele lucrase repede. Noaptea, mirosul venea împreună cu vântul, dulceag, înecăcios şi apăsător – gazele umflau trupurile, făcându-le să se înalţe halucinant în lumina stelelor exotice, ca şi cum tăcuţi, fără speranţă, morţii ar mai fi încercat o dată să lupte, fiecare pentru sine. Însă chiar de a doua zi, nespus de obosiţi, începeau să se chircească, să se lipească mai tare de pământ, de parcă ar fi vrut să se afunde în glie. Şi când, după o vreme, puteau fi ridicaţi, unii erau uşori de tot şi veşteji; iar din cei găsiţi după mai multe săptămâni rămăseseră aproape numai schelete, ce clămpăneau slobod în uniformele devenite deodată prea largi. Era o moarte uscată – în nisip, soare şi vânt. În Rusia moartea era năclăioasă şi duhnea.

Ploua de zile întregi, necurmat. Zăpada se topea. Cu o lună înainte fusese cu doi metri mai înaltă. Satul distrus, care la început păruse doar o îngrămădire de acoperişuri carbonizate, crescuse în fiecare noapte, pe tăcute, cu câte o bucată, din zăpada tot mai joasă. Se iviră pervazurile ferestrelor, după câteva nopţi bolţile uşilor, apoi treptele care duceau în neaua fleşcăită.

Zăpada se topea şi din ea începură să apară cadavrele. Cadavre vechi. Satul fusese de mai multe ori câmp de luptă – în noiembrie, în decembrie, în ianuarie şi, acum, în aprilie. A fost cucerit şi părăsit, recucerit şi iar părăsit; apoi au venit viscolele care, în câteva ceasuri, au troienit morţii, uneori atât de adânc, că sanitarii nu mai izbuteau să găsească pe mulţi dintre ei – iar mai târziu, aproape fiecare zi a zvârlit un nou strat de zăpadă peste satul pustiit, la fel cum surorile la spital aştern cearşaful peste un pat însângerat.

Mai întâi au ieşit la iveală morţii din ianuarie. Zăcuseră sub stratul de deasupra şi au apărut în primele zile din aprilie, puţin după ce zăpada începuse să se împuţineze. Aveau trupuri congelate şi chipuri de ceară cenuşie. Erau ca nişte scânduri – şi aşa au şi fost îngropaţi. Pe un deal dindărătul satului, unde nămeţii nu se înălţau prea mult, zăpada a fost dată la o parte cu lopeţile, iar târnăcoapele au muşcat pământul îngheţat. A fost o muncă istovitoare.

Armele celor căzuţi în ianuarie au fost găsite lângă morţii din decembrie. Puştile şi grenadele de mână alunecaseră mai jos decât trupurile; uneori chiar şi căştile de fier. De pe cadavrele acestea era mai uşor să se desprindă plăcuţele de identitate, ascunse sub uniforme; zăpada topită muiase postavul. Apa umplea gurile deschise, ca şi cum morţii ar fi fost nişte înecaţi. Unora li se dezgheţaseră şi câteva membre. Când erau transportaţi, trupul rămânea tot ţeapăn; însă un braţ aluneca în jos şi se bălăbănea, schiţând parcă un salut groaznic de indiferent şi aproape indecent. Tuturora, de cum erau întinşi la soare, li se dezgheţau mai întâi ochii; atunci luciul sticlos din ei pierea şi pupilele deveneau spongioase. Gheaţa se topea şi apa picura încet din orbite – de parcă morţii ar fi început să plângă.

Deodată se lăsă din nou ger; îngheţul ţinu câteva zile. Zăpada prinse coajă şi se făcu bocnă. Acum nu se mai împuţina. Apoi însă porni să sufle iarăşi un vânt molatic, apăsător.

La început, în albul fleşcăit nu se văzu decât o pată cenuşie. După un ceas apăru o mână ce se înălţa crispată.

— Uite încă unul, zise Sauer.

— Unde? întrebă Immermann.

— Colo, în faţa bisericii. Să încercăm să-l scoatem?

— La ce bun? O să facă vântul treaba asta şi fără noi. Zăpada de-acolo e încă de cel puţin un metru, doi. Afurisitul ăsta de sat e aşezat mai la vale decât toate celelalte dimprejur. Sau ţii cu tot dinadinsul să mai iei în cizme o porţie de apă rece ca gheaţa?

— Asta în nici un caz, ripostă Sauer cu ochii spre bucătărie. Ai idee ce haleală avem azi?

— Varză. Varză cu carne de porc, cartofi şi zeamă. Numai că… la apel lipseşte carnea de porc.

— Varză! Se putea altfel? A treia oară săptămâna asta!

Sauer se descheie la pantaloni şi începu să urineze.

— Nu-i decât un an de când îmi mai slobozeam udul ca dintr-o ţâşnitoare, destăinui el cu amărăciune. Milităreşte, aşa cum se cuvine. Mă simţeam minunat. Haleală pe cinste! Înaintam vârtos, în fiecare zi atâţia şi atâţia kilometri! Credeam că peste puţin voi fi din nou acasă. Acum îmi las udul ca un civil, fără nici o tragere de inimă.

Immermann îşi vârî o mână sub uniformă şi porni să se scarpine pe îndelete.

— Mie, zise el, mi-ar fi totuna cum aş urina, numai să mă văd odată iarăşi civil.

— Şi mie la fel. Dar se pare c-o să rămânem ostaşi până în vecii vecilor.

— Categoric. Eroi – până ne-o lua dracu. Numai ăia din SS mai urinează ca din ţâşnitoare.

Sauer se încheie la pantaloni:

— Cred şi eu. Noi cu corvoada, dumnealor cu onorurile. Noi ne batem două, trei săptămâni pentru un pârlit de oraş, iar în ultima zi apar dumnealor din SS şi intră triumfal înaintea noastră. Uită-te numai câtă grijă li se poartă. Totdeauna mantalele cele mai groase, cizmele cele mai bune şi bucata de carne cea mai mare!

Immermann rânji:

— Las’ că de-o vreme nici ăia din SS nu mai cuceresc oraşe. Se retrag şi ei. La fel ca noi.

— Ba deloc la fel ca noi. Noi nu pârjolim şi nu împuşcăm tot ce ne iese în cale.

Immermann conteni din scărpinat.

— Dar ce-i cu tine azi? întrebă el mirat. Accente omeneşti, aşa, din senin? Vezi să nu te audă Steinbrenner, că te şi pomeneşti într-un batalion disciplinar. Uite! Zăpada din faţa bisericii s-a surpat! A început să se vadă şi o bucată din braţul celui troienit.

Sauer se uită într-acolo:

— Dacă s-o topi tot aşa, mâine îl vedem agăţat de vreo cruce. E în locul cel mai potrivit. Chiar deasupra cimitirului.

— Da’ ce, e-un cimitir acolo?

— Sigur. Nu mai ţii minte? Am mai fost o dată pe-aici. În timpul ultimei noastre ofensive. La sfârşitul lui octombrie.

Sauer îşi luă gamela:

— Uite, vine şi bucătăria! Repede – că altfel nu mai apucăm decât lăturile.

Mâna creştea tot mai mult. Dar acum nu mai făcea impresia că zăpada se topeşte, ci că mâna se înalţă încet din pământ, ca o vagă ameninţare şi ca un gest împietrit de chemare în ajutor.

Comandantul companiei se opri în faţa grupei:

— Ce-i acolo?

— Vreun rus oarecare, domnule locotenent.

Rahe aruncă o privire scrutătoare. Văzu o bucată de mânecă spălăcită.

— Omul de colo nu-i rus, zise el.

Plutonierul Mücke începu să-şi joace degetele de la picioare în cizme. Nu putea să-l sufere pe comandantul companiei. În faţa lui stătea, bineînţeles, perfect reglementar, în poziţie de drepţi – disciplina mai presus de orice sentiment personal! – dar, pentru a-şi exprima într-un fel dispreţul, mişca invizibil degetele de la picioare. „Găgăuţă! îl beşteli el în gând. Nătăfleaţă!“

— Dă ordin să fie scos de acolo, îi spuse Rahe.

— Am înţeles.

— Pune numaidecât doi-trei oameni. Nu-i o privelişte prea atrăgătoare.

„Maimuţoiule! îl bruftului Mücke în sinea sa. Faci în pantaloni! Auzi vorbă: Nu-i o privelişte prea atrăgătoare! Ca şi când ăsta ar fi primul mort pe care-l vedem!“

— E un soldat german, întregi Rahe.

— Să trăiţi, dom’ locotenent, dar de patru zile n-am mai dat decât peste ruşi.

— Pune să fie scos – şi-o să vedem ce e.

Rahe plecă spre cvartirul său. „Dobitoc! îl boscorodi Mücke în tăcere. Nu-ţi mai încapi în piele! Ai sobă, casă încălzită şi Crucea de Fier cu colan. Eu n-am nici măcar Crucea de Fier clasa întâi. Şi totuşi aş fi meritat-o măcar cât a meritat el garnitura lui de tinichele!“

— Sauer! răcni apoi. Immermann! La mine! Aduceţi lopeţile! Cine mai e pe-aici? Graeber! Hirschmann! Berning! Steinbrenner, preiei comanda. Mâna de colo! Dezgropaţi cadavrul şi înmormântaţi-l, dacă e ostaş german. Eu unul fac prinsoare că nu-i.

Steinbrenner se apropie agale.

— Prinsoare? întrebă el. Avea un glas piţigăiat de băieţandru, deşi încerca mereu să-l îngroaşe. Pe cât?

Mücke stătu o clipă în cumpănă.

— Pe trei ruble, zise apoi. Trei ruble de ocupaţie.

— Pe cinci. Pe mai puţin de cinci nu fac prinsoare.

— Bine, pe cinci. Dar cu bani peşin, nu pe veresie.

Steinbrenner izbucni în râs. Dinţii îi scânteiau în soarele palid. Avea nouăsprezece ani, părul blond şi o faţă ca de înger gotic.

— Bani peşin, fireşte! Altfel cum, Mücke?

Mücke nu-l prea înghiţea pe Steinbrenner, dar se temea de el şi se arăta prevăzător. Toată lumea ştia că Steinbrenner e nazist o sută cincizeci la sută.

— Perfect, perfect! spuse Mücke şi, scoţând din buzunar o tabacheră din lemn de vişin, pe capacul căreia erau gravate flori, întrebă: Iei o ţigară?

— Mai e vorbă?

— Führerul nu fumează, Steinbrenner! strecură Immermann tărăgănat.

— Ţine-ţi fleanca!

— Ţine-ţi-o tu!

— Ţi s-a urât cu binele? i-o întoarse Steinbrenner, înălţându-şi genele lungi şi aruncându-i o privire piezişă. S-ar zice că ai uitat o seamă de lucruri.

Immermann râse:

— Nu prea sunt uituc de felul meu. Şi ştiu la ce faci aluzie, Max. Dar nu uita nici tu ce-am spus. Führerul nu fumează. Asta e tot. Sunt patru martori care au auzit că Führerul nu fumează – o ştie toată lumea.

— Ia mai isprăviţi cu prostiile! interveni Mücke. Hai, dezgropaţi mortul. Ordin de la comandantul companiei.

— Ei, atunci la lucru!

Steinbrenner aprinse ţigara primită de la Mücke.

— De când se fumează în front? întrebă Immermann.

— Nu suntem în front, ripostă Mücke cu arţag. Isprăviţi odată cu ciorovăiala şi dezgropaţi-l pe rus. Hirschmann! Şi dumneata!

— Nu e rus, anunţă Graeber.

Era singurul care se apucase de lucru; întinsese câteva scânduri până în preajma mortului şi începuse să rânească zăpada de lângă braţ şi piept. Se vedea acum bine uniforma jilavă.

— Nu-i rus? exclamă Steinbrenner şi, păşind repede şi sigur ca un dansator pe scândurile care-i jucau sub picioare, se lăsă pe vine lângă Graeber. Exact! Nu e. Asta-i uniformă germană.

Apoi, întorcând capul:

— Mücke! Nu e rus. Am câştigat rămăşagul!

Mücke se apropie greoi. Se uită în groapa din faţa lui, în care picurau încet, de pe margini, stropi de apă.

— Nu înţeleg, zise apoi îmbufnat. De aproape o săptămână găsim numai ruşi. Trebuie să fie unul din decembrie, care a alunecat mai jos.

— Poate fi şi unul din octombrie, opină Graeber. Chiar regimentul nostru a trecut atunci pe aici.

— Aiurea! Nu poate fi de atunci.

— Ba da. Am dat aici lupte într-o noapte. Ruşii s-au retras şi noi am primit ordin să pornim imediat înainte.

— Exact! întări Sauer.

— Nici gând! Trupele din urma noastră au găsit fără îndoială toţi morţii şi i-au îngropat. Fără nici o îndoială!

— Asta nu-i chiar atât de sigur. La sfârşitul lui octombrie a nins cu toptanul. Şi noi înaintam pe atunci foarte repede.

— Spui asta pentru a doua oară, preciză Steinbrenner, sfredelindu-l cu privirea pe Graeber.

— Nu strică s-o auzi încă o dată, dacă vrei. Eram atunci în contraofensivă şi am înaintat peste o sută de kilometri.

— Iar acum ne retragem, nu?

— Acum suntem iarăşi aici.

— Suntem deci în retragere – ori ba?

Immermann îi făcu lui Graeber un semn cu cotul, ca să ia seama.

— Şi tu vrei să spui că înaintăm? se îndărătnici Graeber.

— Scurtăm frontul, interveni Immermann, aţintindu-l pe Steinbrenner cu o privire batjocoritoare. Şi asta, de un an încoace. Repliere strategică, pentru a câştiga războiul. Asta o ştie toată lumea.

— Uite şi un inel în deget, zise deodată Hirschmann.

Săpase mai departe şi dăduse la iveală a doua mână a mortului. Mücke se aplecă s-o vadă.

— Într-adevăr! zise după o clipă. Chiar de aur. Verighetă.

Toţi se uitară într-acolo.

— Bagă de seamă, îi şopti Immermann lui Graeber. Altminteri scârnăvia e în stare să-ţi primejduiască permisia. Te denunţă că eşti defetist. Atât aşteaptă.

— Dă-l încolo, că face doar pe grozavul. Mai bine te-ai feri tu. Pe tine te are la ochi mai rău decât pe mine.

— Puţin îmi pasă. N-am drept la permisie.

— Uite şi insignele regimentului nostru, vesti Hirschmann, care scormonise cu mâinile mai departe.

— Prin urmare, e absolut sigur că nu-i rus? rânji Steinbrenner cu ochii la Mücke.

— Nu, nu-i rus, răspunse Mücke cu ciudă.

— Cinci mărci! Păcat că nu ne-am prins pe zece. Scoate biştarii!

— N-am banii la mine.

— Dar unde? La Banca Naţională? Haide, haide, dă-i încoace!

Mücke se uită furios la Steinbrenner. După aceea îşi scoase portofelul din buzunarul de la piept şi numără banii:

— Azi toate-mi merg de-a-ndoaselea! Fir-ar a dracului de treabă!

Steinbrenner băgă banii în buzunar.

— Cred că e Reicke, zise Graeber.

— Ce-ai spus?

— Mortul e locotenentul Reicke din compania noastră. Sunt epoleţii lui. Şi-i lipseşte falanga de sus la arătătorul de la mâna dreaptă.

— Nici gând. Reicke a fost rănit şi transportat în spatele frontului. Am aflat-o cu toţii mai târziu.

— Şi totuşi e Reicke.

— Dezgropaţi-i faţa!

Graeber şi Hirschmann săpară mai departe.

— Atenţie! strigă Mücke. Să nu-l loviţi la cap.

Faţa se ivi din omăt. Era jilavă şi făcea o impresie ciudată, cu orbitele încă pline de zăpadă, ca şi cum un sculptor n-ar fi modelat în întregime o mască şi ar fi lăsat-o oarbă. Un dinte de aur licărea printre buzele învineţite.

— Nu pot să-mi dau seama dacă e Reicke, zise Mücke.

— El trebuie să fie! N-a căzut atunci nici un alt ofiţer de-al nostru, pe-aici.

— Curăţaţi-i ochii.

Graeber şovăi. Apoi şterse binişor, cu mănuşa, zăpada din orbitele mortului.

— El e! zise.

Mücke începu să se agite. Preluă personal comanda. Fiind vorba de un ofiţer, i se părea că-i necesar un grad superior în fruntea echipei.

— Ridicaţi-l! Hirschmann şi Sauer – picioarele; Steinbrenner şi Berning – braţele. Graeber, ia seama la cap! Acum, toţi o dată – hei, rup!

Trupul se mişcă din loc.

— Încă o dată! Hei, rup!

Cadavrul se mişcă din nou. De sub el, din zăpadă, sui un fel de geamăt cavernos, în clipa în care aerul pătrunse în gol.

— Domnule plutonier, se desprinde piciorul! strigă Hirschmann.

Era numai cizma, care atârna în jos. Din pricina zăpezii topite, carnea picioarelor putrezise în tovalul cizmelor şi acum ceda.

— Daţi-i drumul! Lăsaţi-l jos! Strigă Mücke.

Era prea târziu. Corpul alunecă şi Hirschmann rămase cu cizma în mână.

— Piciorul e înăuntru? întrebă Immermann.

— Pune cizma la o parte şi mai sapă împrejur! îi strigă Mücke lui Hirschmann. Cine putea bănui că s-a muiat în halul ăsta! Iar dumneata, Immermann, ţine-ţi gura. Mai mult respect faţă de morţi!

Immermann se uită uluit la Mücke, dar tăcu.

După câteva minute, toată zăpada din jurul cadavrului era dată la o parte. Sub uniforma udă se găsi port-vizitul cu diferite hârtii. Scrisul se prelinsese, dar putea fi încă citit. Graeber avusese dreptate: era locotenentul Reicke, care le fusese comandant de pluton toamna trecută.

— Trebuie să anunţăm numaidecât, spuse Mücke. Rămâneţi aici. Mă întorc îndată.

Se îndreptă spre casa unde stătea comandantul companiei. Era singura clădire rămasă în stare mai bună. Înainte de revoluţie, fusese probabil casa popii.

Rahe şedea în odaia cea mare. Mücke se zgâi cu duşmănie la respectabila sobă rusească, în care ardea focul. Pe laviţa din faţa sobei stătea lungit dormitând câinele ciobănesc al lui Rahe. Mücke raportă descoperirea şi Rahe veni cu el să vadă mortul.

Acolo, locotenentul se uită îndelung la Reicke.

— Închideţi-i ochii, zise apoi.

— Nu se mai poate, domnule locotenent, răspunse Graeber. Pleoapele s-au muiat de tot. S-ar rupe.

Rahe îşi îndreptă privirea spre biserica năruită în urma bombardamentelor.

— Duceţi-l deocamdată acolo. Avem vreun coşciug?

— Coşciugele au rămas în urmă, raportă Mücke şi au fost capturate de ruşi. Sper că vor avea prilejul să le folosească din plin.

Steinbrenner râse. Rahe nu râse.

— Am putea face singuri un coşciug?

— Ar dura prea mult, domnule locotenent, zise Graeber. Corpul e de pe acum foarte moale. Şi nici nu cred să se găsească în satul ăsta lemn potrivit.

Rahe dădu din cap:

— Întindeţi-l pe o foaie de cort. Îl vom înmormânta înfăşurat în ea. Săpaţi o groapă şi pregătiţi o cruce.

Graeber, Sauer, Immermann şi Berning transportară la biserică cadavrul aproape descompus. Hirschmann îi urmă, şovăitor, cu cizma în care se afla bucata de picior.

— Plutonier Mücke! strigă Rahe.

— Ordonaţi!

— Ne vor fi trimişi azi patru prizonieri. Partizani ruşi. Mâine dimineaţă trebuie împuşcaţi. Compania noastră a primit ordinul să-i execute. Vezi dacă găseşti în plutonul dumitale voluntari pentru treaba asta. Altminteri, oamenii vor fi desemnaţi din oficiu.

— Am înţeles, domnule locotenent.

— Naiba ştie de ce ne-au ales tocmai pe noi pentru asta! Dar, mă rog, în harababura de acum…

— Sunt gata să mă prezint ca voluntar, zise Steinbrenner.

— Bine.

Pe faţa lui Rahe nu se clinti nici un muşchi. Cu paşi mari, porni înapoi pe poteca din zăpadă. „Înapoi la soba lui! gândi Mücke. Curcă plouată! Ce mare lucru să împuşti câţiva partizani?! Ca şi cum ei n-ar fi ucis sute dintre ai noştri!“

— Dacă ruşii sosesc la timp, vor putea să sape şi groapa lui Reicke odată cu a lor, zise Steinbrenner. În felul ăsta, ne scutesc de o treabă. Unde merge mia, merge şi suta. E bine, domnule plutonier?

— Fie şi-aşa!

Mücke era tare cătrănit. „Suflet de belfer! gândi el. Lung, slab, o prăjină cu ochelari. A fost locotenent şi în timpul primului război. Nici o avansare în cel de acum. Viteaz, mă rog, cine n-a fost? Dar nici cea mai mică însuşire de conducător!“

— Ce părere ai despre Rahe? îl întrebă pe Steinbrenner.

Acesta îl privi fără să înţeleagă.

— E comandantul nostru de companie, nu?

— Bineînţeles – dar altfel?

— Altfel? Cum altfel?

— Nimic, răspunse Mücke acru.

— Destul de adânc? întrebă rusul cel mai bătrân.

Era un om de vreo şaptezeci de ani, cu o barbă albă murdară, cu ochii foarte albaştri, care o rupea puţin pe nemţeşte.

— Ţine-ţi clanţa şi vorbeşte numai când eşti întrebat, îl repezi Steinbrenner.

Trepida de neastâmpăr. Nu-şi lua ochii de la femeia care făcea parte din grupul de partizani. Era tânără şi voinică.

— Mai adânc, spuse Graeber.

Împreună cu Steinbrenner şi Sauer, îi supraveghea pe prizonieri.

— Pentru noi? întrebă rusul.

Dintr-un salt rapid şi uşor, Steinbrenner ajunse până la el şi-i trăsni o palmă peste obraz:

— Ţi-am mai spus, moşule, să-ţi pui lacăt la gură. Ce-ţi închipui că-i aici? Iarmaroc?

Şi zâmbi. Pe faţa lui nu se citea nici pic de răutate. Iradia doar plăcerea unui copil când rupe picioarele unei muşte.

— Nu, groapa nu-i pentru voi, zise Graeber.

Rusul nu se clintise. Nemişcat, se uita la Steinbrenner. Steinbrenner îi înfruntă privirea. Şi, deodată, faţa i se schimbă. Era acum, toată, numai încordare. Steinbrenner era convins că rusul se va năpusti la el, şi-i aştepta întâia mişcare. N-ar fi fost nimic dacă l-ar fi împuşcat pe loc; omul era oricum osândit la moarte şi nimeni nu s-ar fi ostenit să întrebe dacă fusese caz de legitimă apărare ori ba. Însă Steinbrenner nu se mulţumea cu atât. Graeber se întreba chiar dacă pentru omul acesta nu era cumva doar un fel de sport, să-l aţâţe pe rus până avea să-şi piardă cumpătul – sau dacă în el mai trăia o urmă din ciudata pedanterie care caută totdeauna un pretext, ca în cazul unui asasinat, să aibă faţă de sine dezlegare, ca pentru săvârşirea unui fapt legal. La Steinbrenner era şi una, şi alta. Şi-amândouă în acelaşi timp. Graeber constatase aceasta nu o dată.

Rusul nu se clintea. Din nas îi curgea sânge şi-i picura în barbă: Graeber se întrebă ce-ar fi făcut el însuşi în locul rusului: s-ar fi aruncat oare asupra celuilalt, riscând pentru asta să fie împuşcat pe loc – sau ar fi înghiţit totul ca să mai câştige câteva ceasuri, încă o noapte de viaţă? Nu izbuti să găsească răspuns.

Rusul se aplecă încet şi apucă lopata căzută. Steinbrenner se trase un pas îndărăt, gata să tragă. Dar rusul nu-şi mai înălţă trupul, începu să sape din nou în fundul gropii. Steinbrenner rânji.

— Culcă-te în ea! porunci apoi scurt.

Rusul lăsă lopata din mână şi se lungi în groapă. Rămase nemişcat. Când Steinbrenner călcă pământul scos, câţiva bulgări de zăpadă căzură peste el.

— O fi destul de lungă? îl întrebă pe Graeber.

— Da. Reicke n-a fost prea înalt.

Rusul se uită în sus. Ochii îi erau larg deschişi şi cerul părea a se oglindi în ei, adânc, albastru. Perii de pe buză îi fremătau la fiecare răsuflare. Steinbrenner îl lăsă câtva timp culcat.

— Ieşi! strigă apoi.

Rusul se căţără din groapă. Avea bucăţi de pământ umed lipite de surtuc.

— Aşa! făcu Steinbrenner cu ochii la femeie. Acum mergem să săpăm gropile pentru voi. Alea nu trebuie să fie atât de adânci. Totuna, dacă la vară au să vă dea gata vulpile.

Era dis-de-dimineaţă. În zare stăruia o geană galben-roşiatică. Zăpada scârţâia; în cursul nopţii se lăsase din nou îngheţ. Gurile gropilor păreau foarte negre.

— Afurisită treabă! izbucni Sauer. Poftim ce ne aruncă în spinare! De ce tocmai noi? De ce nu cei de la Siguranţă? Că doar ei sunt specialişti în execuţii. De ce noi? Asta-i a treia oară. Ce naiba, doar suntem ostaşi de treabă!

Graeber îşi ţinea arma în cumpănă. Oţelul era foarte rece. Îşi puse mănuşile.

— Ăia de la Siguranţă au de lucru în spatele frontului.

Se apropiară şi ceilalţi. Steinbrenner era singurul dintre ei treaz de tot şi odihnit. Pielea îi era trandafirie ca a unui copil.

— Ascultaţi, băieţi, zise el. Pe vaca aia care-i cu ei – lăsaţi-o pe mâna mea.

— De ce? se miră Sauer. Nu mai ai timp s-o laşi borţoasă. Trebuia să fi încercat mai înainte.

— Fii pe pace, a încercat, insinuă Immermann.

Steinbrenner se răsuci enervat:

— De unde ştii?

— Şi dumneaei n-a catadicsit.

— Grozav de deştept mai eşti! Dacă aş fi vrut-o pe vaca aia roşie, aş fi avut-o.

— Ori nu.

— Ia mai isprăviţi odată cu tâmpeniile astea! le-o tăie Sauer, muşcând dintr-o bucată de tutun de mestecat. Dacă Steinbrenner vrea s-o împuşte el, n-are decât. Nu mă dau în vânt după aşa ceva.

— Nici eu, declară Graeber.

Ceilalţi nu spuseră nimic. Se lumina tot mai mult. Steinbrenner scuipă cu necaz:

— Să-i împuşti e ceva mult prea frumos pentru asemenea otrepe! Păcat de muniţia irosită! Ăştia nu merită decât să fie spânzuraţi!

— Unde? făcu Sauer, uitându-se împrejur. Vezi vreun copac? Sau ai vrea poate să construim o spânzurătoare anume pentru ei? Şi pe aia, din ce?

— Uite-i, vesti Graeber.

Mücke venea cu cei patru ruşi. În faţa şi în urma lor mărşăluiau câte doi soldaţi. Rusul cel bătrân se afla în frunte; după el venea femeia şi apoi cei doi mai tineri. Fără nici un ordin, cei patru se înşiruiră în faţa gropilor. Femeia se uită mai întâi în ele şi numai apoi se întoarse cu spatele. Purta o fustă roşie de lână.

Locotenentul Müller din plutonul întâi ieşi din casa unde stătea comandantul companiei. Îi ţinea locul lui Rahe la execuţie. Era ridicol, dar formele se respectau încă, uneori. Toţi ştiau că cei patru ruşi erau poate partizani sau poate nu – dar fuseseră interogaţi şi condamnaţi după toate regulile, fără a li se da cea mai mică şansă de a-şi spune şi ei cuvântul. Dar ce-ar mai fi fost de constatat? Erau învinuiţi că avuseseră arme. Şi acum aveau să fie împuşcaţi legal – în prezenţa unui ofiţer. Ca şi cum amănuntul acesta nu le-ar fi fost cu desăvârşire indiferent!

Locotenentul Müller avea douăzeci şi unu de ani şi fusese trimis la ei cu şase săptămâni înainte. Se uită la osândiţi şi citi sentinţa.

Graeber privea la femeie. Stătea dreaptă, nemişcată în fusta ei roşie, la marginea gropii. Era voinică, tânără şi sănătoasă, parcă anume făcută să aducă copii pe lume. Nu înţelegea cuvintele pe care le citea Müller, ştia însă că e condamnarea ei la moarte. Ştia că peste câteva minute viaţa care fremăta puternic în vinele ei sănătoase avea să se sfârşească pentru totdeauna – şi totuşi era calmă, ca şi cum asta n-ar fi însemnat nimic şi ca şi cum i-ar fi fost doar puţin frig în dimineaţa asta rece.

Graeber îl văzu pe Mücke şoptindu-i ceva lui Müller, cu un aer plin de importanţă. Müller înălţă capul:

— Nu se poate pe urmă?

— E mai bine acum, domnule locotenent. Mai simplu.

— Bine. Cum crezi.

Mücke făcu un pas înainte.

— Spune-i ăluia de colo să-şi scoată cizmele, porunci el rusului bătrân care ştia nemţeşte, arătându-l pe unul dintre prizonierii mai tineri.

Bătrânul transmise celui vizat ordinul primit. Vorbea cu glasul scăzut, puţin cântător. Celălalt, un bărbat uscăţiv, nu înţelese numaidecât.

— Haide! cârâi Mücke. Cizmele! Scoate-ţi cizmele!

Bătrânul repetă cele spuse. Bărbatul mai tânăr pricepu acum şi, parcă deodată conştient că nu şi-a făcut datoria, se grăbi să-şi scoată cizmele cât mai repede. Se clătină când rămase într-un singur picior ca să-şi tragă cizma din celălalt. „De ce se grăbeşte oare? se întrebă Graeber. Ca să moară cu un minut mai curând?“ Omul luă cizmele şi le întinse zelos lui Mücke. Erau cizme bune.

Mücke mârâi ceva şi arătă într-o parte. Omul puse cizmele acolo şi trecu apoi din nou în rând. Stătea acum cu obielele pe zăpadă. Degetele de la picioare îi răsăreau galbene din cârpele murdare şi omul şi le îndoia stingherit.

Mücke îi inspectă şi pe ceilalţi. Găsi la femeie o pereche de mănuşi îmblănite şi-i porunci să le pună alături de cizme. Se uită un timp şi la fusta ei roşie. Era în bună stare şi dintr-un postav trainic. Steinbrenner rânji pe sub mustaţă, dar Mücke nu-i spuse femeii să şi-o scoată. Poate că se temea de Rahe, în cazul că acesta ar fi urmărit execuţia de la fereastră, sau poate că nu ştia ce să facă după aceea cu fusta. Se trase înapoi. Femeia spuse repezit ceva pe ruseşte.

— Întreabă ce vrea, zise locotenentul Müller.

Avea faţa palidă. Era prima lui execuţie.

Müller îl întrebă pe rusul cel bătrân.

— Nu vrea nimic, răspunse acesta. Vă blestemă.

— Cum, cum? strigă Müller care nu înţelesese.

— Vă blestemă, repetă rusul ceva mai tare. Vă blestemă pe voi şi pe toţi nemţii care au cotropit pământul rusesc! Blestemă pe copiii voştri! Doreşte ca într-o zi copiii ei să-i împuşte pe ai voştri, aşa cum ne împuşcaţi voi acum pe noi.

— Auzi neruşinare! strigă Mücke, cu ochii holbaţi la femeie.

— Are doi copii, ripostă bătrânul. Iar eu am trei feciori.

— Destul, Mücke! se răsti Müller enervat. Nu suntem pastori!

Plutonul de execuţie luă poziţie de drepţi. Graeber îşi pipăia arma. Scosese mănuşile. Oţelul se lipi glacial de degetul mare şi de arătător. Lângă el se afla Hirschmann. Era galben la faţă, dar stătea smirna. Graeber hotărî să tragă în rusul de la capătul din stânga al şirului. Pe vremuri, când făcea parte dintr-un pluton de execuţie, trăgea în aer, dar acum nu mai proceda aşa. Nu făcuse nici un bine celor ce urmau a fi împuşcaţi: mai fuseseră alţii care gândiseră ca el, aşa că aproape toţi trăseseră cu bună ştiinţă alături. Fusese deci necesar ca execuţia să fie repetată şi în felul acesta prizonierii au fost împuşcaţi de două ori. Odată, ce-i drept, o femeie care nu fusese atinsă de glonţ se aruncase în genunchi, mulţumindu-le cu lacrimi în ochi pentru cele două-trei minute de viaţă câştigate în felul acesta. Dar lui Graeber nu-i plăcea să-şi amintească de femeia aceea. De altfel, asemenea lucruri nici nu se mai întâmplau acum.

— La ochi, arm’!

Pe deasupra înălţătorului, Graeber îl vedea pe rus. Era bătrânul cu barbă şi cu ochii albaştri. Înălţătorul îi tăia faţa în două. Graeber înclină arma ceva mai jos. Ultima dată îi zburase unuia maxilarul. Pieptul era o ţintă mai sigură. Văzu că arma lui Hirschmann avea ţeava îndreptată mai sus, ceea ce însemna că vrea să tragă deasupra capului.

— Te vede Mücke! îi murmură. Ocheşte mai jos. Lateral!

Hirschmann coborî puţin ţeava.

— Foc! răsună comanda.

Rusul păru că se înalţă şi se apropie de Graeber. Era ca şi cum s-ar fi arcuit, asemenea imaginilor ce se văd într-o oglindă convexă, în barăcile de distracţii de la bâlci. Se arcuise şi căzuse apoi pe spate, zvârlit pe jumătate în groapă, aşa că doar picioarele îi rămăseseră afară.

Ceilalţi doi se prăbuşiseră pe locul unde se aflau. Cel fără cizme îşi săltase în ultimul moment mâinile spre cap, ca să-şi apere obrazul. O mână îi atârna ca o cârpă, spânzurând în jos. Nici unuia dintre ruşi nu i se legaseră mâinile şi nu i se acoperiseră ochii. Amănuntul fusese uitat.

Femeia căzuse cu faţa înainte. Nu era moartă. Se sprijinea într-o mână şi se uita ţintă, cu capul înălţat, la grupul de soldaţi. Steinbrenner părea satisfăcut. Nimeni, în afară de el, nu trăsese în ea.

Bătrânul rus mai bâigui ceva din groapă – apoi se făcu linişte. Numai femeia continua să zacă sprijinită în mână. Faţa ei lătăreaţă era îndreptată spre soldaţi şi buzele-i şuierau ceva. Cum rusul cel bătrân era mort, nimeni nu mai putea traduce ce spunea. Stătea în acelaşi loc, rezemată acum în coate, ca o broască mare, colorată, care nu se mai poate mişca şi şuiera, fără a-i scăpa pe soldaţi o clipă din ochi. Se părea că nu-l vede pe Mücke, care se apropia de ea dintr-o parte, cu faţa mohorâtă. Şuiera fără încetare şi numai în ultimul moment zări revolverul. Îşi zvârli capul într-acolo şi-l muşcă pe Mücke de mână. Mücke trase o înjurătură şi-o izbi de sus, cu stânga, în maxilar. Când dinţii femeii se descleştară, o împuşcă în ceafă.

— Proşti ţintaşi! mârâi Müller. Nu ştiţi să ochiţi?

— Hirschmann e de vină, domnule locotenent, raportă Steinbrenner.

— Nu Hirschmann! ripostă Graeber.

— Gura! răcni Mücke. Aşteptaţi să fiţi întrebaţi.

Îşi îndreptă ochii spre Müller. Locotenentul era foarte palid şi nu mişca. Mücke se aplecă peste ceilalţi ruşi. Lipi ţeava revolverului după urechea unuia dintre cei tineri şi trase. Capul zvâcni şi rămase apoi din nou nemişcat. Mücke vârî revolverul în toc şi se uită la mâna sa. Scoase o batistă şi şi-o înfăşură.

— Du-te să-ţi pui nişte tinctură de iod, zise Müller. Unde e sanitarul?

— A treia uşă pe dreapta, domnule locotenent.

— Du-te imediat acolo.

Mücke porni. Müller aruncă o privire morţilor. Femeia zăcea cu faţa îndesată în pământul ud.

— Băgaţi-i în groapă şi astupaţi mormântul, zise locotenentul.

Fu cuprins deodată de ciudă şi nu ştia de ce.

Capitolul II

În cursul nopţii, bubuitul din zare se auzi mai tare. Cerul era stacojiu şi străfulgerarea salvelor deveni mai vizibilă. Cu zece zile în urmă, regimentul fusese retras de pe front şi staţiona acum într-un cantonament de odihnă. Dar ruşii se apropiau. Frontul se deplasa în fiecare zi. Nu mai exista o linie bine determinată. Ruşii atacau. De luni de zile atacau întruna. Şi de luni de zile regimentul se retrăgea.

Graeber se trezi. Trase cu urechea la huruitul îndepărtat şi încercă să adoarmă din nou. Dar nu reuşi. După câteva minute îşi trase cizmele şi ieşi la aer.

Noaptea era senină şi deloc friguroasă. De la dreapta, dindărătul pădurii, se auzeau răbufniri de explozii. Mai multe umbrele luminoase pluteau în aer ca nişte meduze transparente, revărsând şuvoaie de lumină. Ceva mai încolo, proiectoarele căutau pe cer avioane.

Graeber se opri şi-şi înălţă privirea. Cerul era fără lună, dar spuzit de stele. Graeber nu vedea stelele; vedea numai că noaptea era propice pentru raiduri aeriene.

— Frumoasă vreme pentru cei care pleacă în permisie, rosti cineva lângă el.

Era Immermann. Făcea de gardă. Regimentul se afla, ce-i drept, în repaus, dar partizanii se strecurau peste tot şi de aceea, noaptea, se puneau santinele.

— Ai venit prea curând, zise Immermann. Mai ai o jumătate de oră până la schimbul tău. Culcă-te şi dormi, că te trezesc eu. La vârsta ta adormi imediat. Câţi ani ai? Douăzeci şi trei?

— Atât.

— Păi vezi?

— Dar nu mi-e somn.

— Eşti în frigurile plecării, asta-i! făcu Immermann, uitându-se iscoditor la Graeber. Ce baftă, mă! Permisie!

— N-o am încă. În ultimul moment mai poate veni un ordin de blocare a permisiilor. Am păţit-o de trei ori până acum.

— Posibil. De când ţi se cuvine?

— De şase luni. Mereu a intervenit câte ceva. Ultima oară o rană în pulpă – dar n-a fost suficientă ca să fiu trimis în patrie.

— Ghinion. E bine totuşi că ai dreptul la permisie. Eu n-am nici măcar atât. Fost membru al partidului social-democrat. Suspect din punct de vedere politic; şansa de a deveni erou, atâta tot. Carne de tun şi gunoi de îngrăşat pentru „imperiul german milenar“!

Graeber întoarse capul. Immermann pufni în râs:

— Aha! „Privirea germană!“ Nici o grijă! Nu-i nimeni pe-aici; toţi dorm. Chiar şi Steinbrenner.

— Nu m-am gândit la asta, răspunse Graeber înţepat.

Totuşi la asta se gândise.

— Cu atât mai rău, râse Immermann din nou. Înseamnă că ne-a intrat adânc în sânge şi nici nu ne mai dăm seama. Partea comică e că tocmai denunţătorii au crescut mari în epoca noastră eroică, la fel ca ciupercile după ploaie! Iată un fenomen care ar trebui să ne dea de gândit, nu?

Graeber se codi o clipă înainte de a răspunde.

— Dacă ştii atât de bine lucrurile astea, n-ar strica să te fereşti ceva mai mult de Steinbrenner, zise în cele din urmă.

— Puţin îmi pasă de Steinbrenner. Vouă vă poate face mai mult rău decât mie. Tocmai pentru că sunt mai imprudent. La unul ca mine, ăsta-i semn de onestitate. Prea multă slugărnicie ar trezi bănuieli. E o veche tactică a foştilor membri ai partidului social-democrat, pentru a nu deveni suspecţi. Nu-i bună?

Graeber îşi suflă în palme.

— Frig! zise.

Nu voia să se lase atras într-o discuţie politică. Era mai bine să nu ia nici o atitudine. Dorea să obţină permisia, atât şi nimic mai mult şi nu voia să şi-o primejduiască în nici un fel. Immermann avea dreptate: suspiciunea era însuşirea cea mai răspândită în al treilea Reich. Aproape nicăieri nu puteai fi sigur. Şi, de vreme ce nu erai sigur, cel mai bun lucru era să-ţi ţii gura.

— Când ai fost ultima oară acasă? întrebă Immermann.

— Acum vreo doi ani.

— Ehei, e tare mult de-atunci! Ce-o să mai caşti ochii!

Graeber nu răspunse nimic.

— Ce-o să te mai minunezi! urmă Immermann. Câte s-au schimbat!

— Ce putea să se schimbe atâta?

— Multe. Ai să vezi.

O clipă, Graeber fu străbătut de un fior tăios de teamă, ca un cuţit în stomac. Cunoştea senzaţia asta; îl fulgera din când în când, subit şi fără nici o pricină. Nu era de mirare, într-o lume în care de mult nu mai exista nimic sigur.

— Dar tu de unde ştii? îl întrebă pe Immermann. Că doar n-ai fost niciodată în permisie.

— Nu, n-am fost, dar ştiu.

Graeber se ridică. Pentru ce mai venise afară? Nu voise să vorbească. Dorise să fie singur. De s-ar vedea odată plecat! Era aproape o idee fixă: să fie singur – singur câteva săptămâni – singur şi să cugete; atât. Avea atâtea lucruri la care voia să mediteze. Dar nu aici – acasă, în patrie, singur, departe de război.

— E ora schimbului, zise. Mă duc să-mi iau calabalâcul şi să-l trezesc pe Sauer.

Duruitul clocotea în noapte, fără contenire. Duruitul şi vâltoarea din zare. Graeber îşi aţinti ochii într-acolo. Ruşii… În toamna anului 1941, Führerul declarase că sunt la pământ – şi aşa şi păruse. În toamna anului 1942 declarase acelaşi lucru şi tot aşa păruse şi atunci. Dar apoi intervenise inexplicabila perioadă din faţa Moscovei şi a Stalingradului. Şi, brusc, nu mai mersese nimic. Parcă ar fi fost un blestem. Deodată, ruşii avură din nou artilerie, începu bubuitul în zare, acoperind toate discursurile Führerului şi nu mai conteni nici o clipă; apoi măturase din cale toate diviziile germane, făcându-le să apuce cale întoarsă. Nimeni nu putuse să înţeleagă, dar din senin începură să se vânture zvonuri că divizii întregi fuseseră încercuite şi se predaseră; peste puţin fiecare ştia că victoriile se preschimbaseră în fugă. La fel ca în Africa, atunci când Cairo se aflase atât de aproape.

Graeber ocoli satul. O lumină care nu era a lunii deforma perspectivele. Zăpada o primea de undeva şi o răsfrângea împrăştiat. Casele păreau mai depărtate, iar pădurile mai apropiate decât erau în realitate. Mirosea a necunoscut şi a primejdie.

Vara lui 1940 în Franţa. Fusese o adevărată plimbare până la Paris. Vuietul avioanelor în picaj deasupra unei ţări buimăcite. Şosele înţesate de fugari şi de o armată în destrămare. Iunie în toi, ogoare, păduri, marşul printr-o regiune fără ruine şi apoi oraşul cu lumini argintii, străzi, cafenele, oraşul în care intraseră fără nici o împuşcătură. Stătuse oare atunci să chibzuiască? Fusese cât de cât neliniştit? Nu. Toate păreau să fie aşa cum trebuie. Germania, atacată de duşmani însetaţi de război, se afla în legitimă apărare – atâta tot. Faptul că inamicul se vădea atât de puţin pregătit, încât nu putea opune aproape nici o rezistenţă, nu părea defel o contradicţie.

Iar mai târziu, în Africa, de-a lungul nesfârşitelor etape ale înaintării, în cursul nopţilor din deşert, cu stele multe şi huruit de tancuri, începuse măcar atunci să gândească?

Nu, nici chiar în timpul retragerii. Dar acolo fusese Africa, un ţinut străin – la mijloc era Mediterana şi apoi venea Franţa şi numai după aceea Germania. La ce bun să mai stai să cugeţi, chiar dacă lucrurile merg prost? Nu se poate birui peste tot.

După aceea a venit însă Rusia. Rusia şi înfrângerea şi fuga. Aici nu se mai afla nici o mare la mijloc; retragerea ducea de-a dreptul în Germania. Şi nici nu mai era vorba doar de câteva corpuri de armată zdrobite în luptă, ca în Africa – acum se retrăgea întreaga armată germană. Şi atunci, deodată, Graeber a început să mediteze. Şi ca el, mulţi alţii. Era firesc. Câtă vreme plouase cu victorii, totul fusese în ordine, iar ceea ce nu era în ordine se trecea cu vederea sau se justifica prin „marele ţel final“. Care ţel? N-avusese oare ţelul acesta, totdeauna, două laturi? Şi una din ele nu fusese totdeauna întunecată şi neomenoasă? De ce n-a sesizat asta mai înainte? se întreba Graeber. Dar oare într-adevăr n-a sesizat? N-a avut oare destule ori îndoieli şi clipe de dezgust, pe care le-a alungat însă de fiecare dată?

Îl auzi pe Sauer tuşind şi ocoli ruinele câtorva case, ca să-l întâlnească. Sauer arătă spre nord. Un incendiu uriaş mocnea la orizont, răbufnind din timp în timp. Se auzeau explozii şi se vedeau pale de foc.

— Să fi şi ajuns ruşii acolo? întrebă Graeber.

Sauer clătină din cap:

— Nu. Sunt trupele noastre de pionieri. Distrug un sat.

— Asta înseamnă că o s-o întindem iarăşi înapoi. Tăcură şi-şi ciuliră urechile.

— E mult de când n-am mai văzut o casă intactă, spuse Sauer într-un târziu.

Graeber arătă locuinţa lui Rahe:

— Asta-i în stare destul de bună.

— Asta? În stare bună? Cu zidurile ciuruite de mitraliere, cu acoperişul ars şi cu grajdul năruit? ripostă Sauer, şuierând printre buze. Cât despre drumuri – n-am mai văzut o şosea nevătămată de-o veşnicie!

— Nici eu.

— Nu-i nimic. Ai să vezi în curând. Acasă.

— Asta da. Slavă Domnului!

Sauer se uită din nou la vâlvătaie:

— Când vezi ce-am distrus aici în Rusia, te apucă uneori frica. Ce crezi că ar face ăştia cu noi, dacă ar ajunge până la graniţă? Te-ai gândit vreodată?

— Nu.

— Eu, da. Gospodăria mea e la ţară, în Prusia Orientală. Ţin minte şi azi cum a trebuit să fugim în 1914, când au intrat ruşii. Aveam pe atunci zece ani.

— Mai e mult până la graniţă!

— Nu se ştie ca pământul. Astea-s lucruri care pot merge afurisit de repede. Ai uitat ce iute am înaintat pe aici la începutul războiului?

— Eram în Africa pe atunci.

Sauer îşi îndreptă din nou privirea spre miazănoapte. În zare se înălţa un perete de foc; după aceea se auzi un şir de explozii grele.

— Vezi cu ce ne îndeletnicim noi acolo? Închipuie-ţi că ruşii ar face cândva acelaşi lucru la noi. Ce-ar mai rămâne?

— Nu mai mult decât aici.

— Păi, tocmai la asta mă gândesc! Nu înţelegi? Sunt lucruri care-ţi forfotesc prin cap şi nu-ţi dau pace; e la mintea omului.

— N-au ajuns încă la graniţă. Ai ascultat doar şi tu alaltăieri expunerea politică, la care a trebuit să luăm parte. Cică nu facem decât să scurtăm frontul, ca să putem folosi noile noastre arme secrete dintr-o poziţie de atac mai favorabilă.

— Pe dracu! Cine mai crede aşa ceva? Ce rost avea atunci să înaintăm atât de departe? Am să-ţi spun eu. Când vom ajunge la graniţa noastră, facem pace. Nu se poate altfel.

— De ce?

— Ei, asta-i! Mai întrebi? Pentru ca ruşii să nu ne facă şi nouă ce le-am făcut noi lor. Nu pricepi atâta lucru?

— Ba da. Dar ce se întâmplă dacă nu vor să încheie pacea?

— Cine?

— Ruşii.

Sauer se holbă la Graeber:

— Dar nu vor avea încotro! Noi le propunem pacea şi ei trebuie s-o primească. Pacea e pace! În felul ăsta războiul se sfârşeşte şi noi suntem salvaţi.

— Vor accepta pacea numai dacă ne vom preda fără condiţii. Dar atunci vor ocupa toată Germania, iar tu, şi într-un fel şi în altul, te ştergi pe bot de gospodăria ta. La asta te gândeşti, nu?

Sauer rămase o clipă buimac.

— Sigur că la asta mă gândesc, zise apoi. Însă n-ar fi acelaşi lucru, pentru că dacă facem pace, ruşii n-ar mai avea dreptul să distrugă nimic.

Făcu ochii mici şi deveni deodată ţăran pişicher:

— Aşa, la noi totul ar rămâne în bună stare şi numai ei ar avea stricăciuni. Iar într-o zi, oricum, tot au să fie nevoiţi să-şi ia tălpăşiţa.

Graeber nu răspunse. „De ce m-am apucat să vorbesc? îşi zise. Parcă hotărâsem să nu mă mai bag“. Vorbăria nu folosea la nimic. Câte şi mai câte nu s-au discutat şi paradiscutat în anii aceia! Toate credinţele. Discuţiile erau inutile şi primejdioase. Iar celălalt lucru, care se apropiase pas cu pas, pe nesimţite, era mult prea mare şi în acelaşi timp prea vag şi prea neguros. Oamenii se sileau deci să vorbească numai despre întâmplările de zi cu zi, despre mâncare şi despre ger. Nu însă despre lucrul acela. Niciodată despre el şi nici despre morţi.

Se înapoie pe drumul ce ducea prin sat. Scânduri şi leaţuri fuseseră puse pe uliţe, ca un fel de punţi peste zăpada ce se topea. Scândurile se clătinau la fiece pas şi era uşor să aluneci – dedesubt nu le sprijinea nimic.

Graeber trecu pe lângă biserică. Era mică şi sfârtecată de gloanţe, iar înăuntru zăcea locotenentul Reicke. Uşa era deschisă. Cu o seară înainte fuseseră găsite cadavrele a încă doi ostaşi germani şi Rahe dăduse ordin ca în dimineaţa următoare toţi trei să fie îngropaţi cu onoruri militare. Unul dintre ei, un fruntaş, nu putuse fi identificat. Faţa îi era mâncată, iar plăcuţa de identitate lipsea.

Graeber intră în biserică. Mirosea a silitră, a mucegai şi a hoit. Lumină cu lanterna prin colţuri. Într-unul erau două statui de sfinţi, sfărâmate, iar alături câţiva saci de grăunţe, rupţi, ceea ce arăta că sovieticii folosiseră probabil încăperea ca magazie de grâne. Ceva mai încolo, în zăpada adusă de viscol, era trântită o bicicletă ruginită, fără lanţ şi fără cauciucuri. În mijlocul bisericii văzu morţii, întinşi pe foi de cort. Zăceau gravi, inabordabili şi însinguraţi, nepăsători la toate.

Graeber ieşi şi închise uşa, apoi îşi urmă drumul în jurul satului; umbre jucau printre dărâmături şi chiar şi palida lumină a nopţii părea înşelătoare. Graeber sui dâmbul unde se săpaseră gropile. Groapa lui Reicke fusese lărgită, ca alături de el să poată fi înmormântaţi şi cei doi soldaţi.

Graeber auzea picuratul lin al apei scurgându-se în groapă. Mormanul de pământ scos dinăuntru se reliefa tern, posac. O cruce cu numele morţilor era rezemată de el. Timp de câteva zile, cei care ar fi vrut să ştie cine e îngropat acolo ar fi putut să afle. Dar numai câteva zile, căci în curând satul avea să devină din nou câmp de luptă.

De pe dâmb, Graeber îşi plimbă privirea peste ţinut. Era pustiu, mohorât şi amăgitor; însăşi lumina înşela, amplificând sau estompând – şi nimic nu-i era apropiat. Totul era străin, îngheţat de singurătatea necunoscutului. Nimic de care să te poţi alipi; nimic care să transmită inimii puţină căldură. Totul era nemărginit, la fel ca şi ţara aceasta. Fără limite şi străin. Străin pe dinafară şi pe dinăuntru. Graeber simţi că-l ia cu frig. Asta era deci. Aici ajunsese.

Un bulgăre de pământ se desprinse din grămada de la marginea gropii şi Graeber îl auzi izbindu-se de fund cu zgomot înăbuşit. Oare viermii or fi rămas în viaţă sub crusta asta de pământ îngheţat? Tot ce se poate – dacă s-au pitulat destul de adânc. Dar puteau oare trăi la atâţia metri sub pământ? Şi ce găseau acolo ca să-şi ţină zilele? De mâine încolo, ce-i drept, vor avea câtva timp cu ce să se îndestuleze – dacă mai erau în viaţă.

„Au găsit destul de mâncat în ultimii ani, îşi spuse Graeber. Oriunde am fost, au avut hrană mai mult decât îmbelşugată. Pentru viermii din Europa, Asia şi Africa, noi am adus secolul de aur. Le-am dăruit armate întregi de cadavre. În legendele viermilor vom fi, timp de generaţii, darnicii zei ai abundenţei.“

Graeber întoarse capul. Morţii… Au fost prea mulţi morţi. La început ai celorlalţi – cu precădere ai celorlalţi. Dar apoi moartea a răzbit tot mai cumplit şi în partea astălaltă. Mereu, tot mereu regimentele erau completate cu oameni noi; dintre camarazii cu care fusese de la început pe front lipseau din ce în ce mai mulţi, iar acum n-a mai rămas decât un mic grup. Dintre prietenii pe care-i avusese nu mai era decât unul aici – Fresenburg, comandantul companiei a patra. Ceilalţi erau morţi, sau mutaţi, sau la spital, sau, dacă avuseseră noroc, în Germania, inapţi pentru front. Toate astea avuseseră cândva un alt aspect. Şi se şi numiseră altfel.

Auzi paşii lui Sauer şi-l simţi urcând dâmbul.

— Ceva nou? întrebă el.

— Nimic. La un moment dat mi s-a părut că aud un zgomot. Dar erau numai şobolanii din grajdul unde sunt ruşii.

Sauer se uită la moviliţa sub care se aflau îngropaţi partizanii.

— Barem ăştia au avut parte de un mormânt.

— Da. Pe care şi l-au săpat singuri.

Sauer scuipă:

— Dacă vrei să ştii, îi înţeleg pe bieţii oameni. Că doar ce pustiim noi e ţara lor.

Graeber îşi pironi ochii asupra lui. Noaptea, omul judecă altfel decât ziua, dar Sauer era deşcă veche şi nu prea sentimental din fire.

— Cum de ţi-a venit gândul ăsta? îl întrebă. Pentru că ne retragem?

— Desigur. Ia închipuie-ţi ce-ar fi dacă într-o zi ne-ar face şi ei nouă la fel?

— Graeber tăcu o bucată de vreme. „Hotărât, nu-s mai breaz decât el, îşi zise. Ca şi el am căutat cât am putut să alung gândul acesta.“

— Ciudat, zise apoi, cum începi să-i înţelegi pe ceilalţi, când eşti gata să te dai la fund. Cât timp îţi merge bine, nu te pasc asemenea gânduri, aşa-i?

— Fireşte că nu. Asta ştie oricine.

— Mda. Dar nu-i o notă bună pentru nimeni.

— Notă bună? Cine mai umblă după note bune când îi ajunge cuţitul la os? exclamă Sauer, uitându-se la Graeber cu un amestec de uimire şi ciudă. Câte nu vă mai trec prin cap vouă ăstora cu şcoli înalte! N-am pornit noi războiul şi nu suntem răspunzători de el. Ne facem numai datoria. Şi ordinul se execută, nu se discută. Este?

— Este, răspunse Graeber somnoros.