Paul Theroux, Ghost Train to the Eastern Star. On the tracks of The Great Railway Bazaar

Copyright © 2008, Paul Theroux

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5600-4

ISBN PDF: 978-973-46-5601-1

ISBN print: 978-973-46-5356-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Remik44992/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL EDWARD THEROUX s-a născut pe 10 aprilie 1941 în Medford, Massachusetts. Este autorul a numeroase cărţi de călătorie şi romane. Şi-a terminat studiile la University of Massachusetts, iar la Syracuse University s-a pregătit pentru a deveni membru al Peace Corps. A predat limba engleză în Malawi, unde a fost implicat într-o lovitură de stat eşuată şi a trebuit să părăsească Peace Corps. S-a întors în Africa pentru a preda la Universitatea Makerere din Kampala, Uganda. Aici l-a întâlnit pe V.S. Naipaul (laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 2001), care i-a devenit mentor. A mai predat la Universitatea din Singapore, unde s-a hotărât să devină scriitor profesionist. Este membru al Royal Society of Literature şi Royal Geographic Society din Marea Britanie. A scris articole pentru Christian Science Monitor, Esquire şi Atlantic Monthly şi câteva romane de succes, câştigând numeroase premii. Dintre volumele publicate, menţionăm: The Old Patagonian Express (1979), The Kingdom by the Sea (1983), Sailing Through China (1983), The Imperial Way: By Rail from Peshawar to Chittagong (1985), Riding the Iron Rooster (1988), To the Ends of the Earth (1990), The Happy Isles of Oceania (1992), The Pillars of Hercules (1995), Sir Vidia’s Shadow (1998), Fresh Air Fiend (2000), Dark Star Safari (2002), The Tao of Travel (2011), The Last Train to Zona Verde (2013). În prezent locuieşte, împreună cu soţia sa Sheila, în Hawaii şi Cape Cod. La Editura Polirom a mai apărut Bazarul pe roţi. Cu trenul prin Asia (2015).

Sheilei, cu dragoste

Trenurile, de pildă. Nu mai era copil şi nu prestigiul mecanicii îl atrăgea. Dacă prefera trenurile de noapte, motivul era că intuia în ele ceva straniu, aproape vicios…

Georges Simenon,
Omul care privea cum trec trenurile

„Aş prefera să merg cu trenul”, zise Connie.

D.H. Lawrence, Amantul doamnei Chatterley

1

Eurostar

Lumea îi consideră temerari pe cei pasionaţi de călătorii, însă secretul nostru vinovat e că o călătorie este unul dintre cele mai trândave moduri de petrecere a timpului. Călătoria nu înseamnă doar trândăveală, ci şi o evadare elaborată care ne permite să atragem atenţia asupra noastră tocmai prin absenţa noastră ostentativă, în timp ce dăm buzna – atacând în forţă, ca nişte paraziţi fugari – în intimitatea altora. Călătorul este cel mai lacom soi de voyeur romantic, iar într-un ungher bine ascuns al personalităţii lui ai să găseşti un ghem imposibil de descâlcit de vanitate, tupeu şi mitomanie ce frizează patologicul. De aceea, cel mai negru coşmar al unui călător nu îl constituie poliţia secretă, sau vracii, sau malaria, ci mai degrabă perspectiva de a se întâlni cu alt călător.

Cele mai multe dintre scrierile de călătorie iau forma unor concluzii pripite, aşa încât majoritatea cărţilor de acest tip sunt inutile, nişte monologuri firave şi foarte transparente. De obicei extrem de plictisitoare, scrierea de călătorie este forma cea mai meschină de slăbiciune literară: o lamentare fără temei, o falsitate creatoare, un eroism fără sens şi o afectare cronică, distorsionată în mare parte de sindromul Münchhausen.

Fireşte, este mult mai greu să stai acasă, să fii politicos cu lumea şi să te confrunţi cu tot felul de situaţii, dar ce subiect de carte ai mai avea în acest caz? E mult mai bine să te lauzi că ai fi aventurier:

Da, străbate ţanţoş potecile cu nuci

Ori în teugă chiar se culcuşeşte,

Ca miriştea de bun¹,

cu un impozant „Ia uitaţi-vă la mine!” în mijlocul unor peisaje exotice.

Cam aşa mă simţeam în timp ce îmi făceam bagajul. În acelaşi timp îmi ziceam: Dar există curiozitatea. Chiar şi cei mai timizi visători vor să aibă satisfacţia de a-şi pune când şi când în practică fanteziile. Iar uneori îţi vine pur şi simplu să pleci în lumea ta. Pentru unii dintre noi, încălcarea regulilor este o plăcere. Cât despre lenevit, „o bucurie fără temei este o bucurie pură”².

Şi mai sunt şi visele: unul este visul la un loc străin, care îmi provoacă plăcere atunci când sunt acasă şi privesc cu ochii goi spre răsărit, spre temple imaginare, spre bazaruri pline de lume şi spre ceea ce V.S. Pritchett³ numea „arhitectură umană”: femei frumoase în veşminte străvezii, trenuri îmbătrânite ce se zdruncină pe versanţii munţilor, mirajul fericirii; celălalt e chiar starea de visare pe care ţi-o dă călătoria însăşi. Adeseea, când călătoresc, mi se pare că mă aflu aievea într-o halucinantă viziune a neasemuirii, irealitatea intens colorată a străinătăţii, în care – îmi dau cu tărie seama (aşa cum se întâmplă în cele mai multe dintre vise) – nu-mi găsesc locul; şi totuşi, sunt acolo, un vizitator anonim şi leneş, plutind printre oameni preocupaţi, un adevărat străin. Când eşti ciudat, vorba cântecului, nimeni nu-şi aminteşte cum te cheamă⁴.

Călătoria îmi poate induce un sentiment extrem de distinct şi cu neputinţă de descris al înstrăinării şi detaşării, care mă face să mă simt lipsit de materialitate, ca un norişor de fum, aproape o fantasmă, o fantomă înfricoşătoare din lumea de dincolo, invizibilă şi vigilentă printre oamenii reali, rătăcind din loc în loc, ascultând fără a se da în vileag. Să fii invizibil – starea obişnuită a călătorului cu experienţă – este cu mult mai util decât să sari în ochi. Vezi mai multe, nu te întrerupe nimeni, eşti ignorat. Un astfel de călător nu se grăbeşte niciodată şi de aceea ai putea să-l confunzi cu un trântor. Eu urăsc programările, sunt dependent de întâlnirile întâmplătoare şi, în consecinţă, mă simt atras de tempoul lent al călătoriei.

Fantomele au tot timpul din lume, încă o plăcere pe care ţi-o oferă un voiaj îndelungat şi fără ţintă – călătoreşti cu viteză redusă, cu trenuri personale, şi tragi de timp. Şi, aşa cum aveam să aflu, starea aceasta de imaterialitate era şi un efect al călătoriei alese, în care reveneam pe meleaguri pe care le mai vizitasem cu mulţi ani în urmă. Este aproape imposibil să te întorci într-un decor mai vechi din viaţa ta de călător şi să nu te simţi ca o fantomă. Şi multe dintre locurile vizitate au fost ele însele triste şi fantomatice, altele mari şi agitate, în timp ce eu eram entitatea bântuitoare, umbra care trage cu urechea în trenul-fantomă.

***

La mult timp după ce am făcut călătoria descrisă în Bazarul pe roţi, am început să mă gândesc cum am colindat pământul Asiei, schimbând un tren cu altul, improvizându-mi traseul, luând contact cu lumea din jur. Şi meditând la ce am văzut – la fel cum trecutul pe care nu ţi-l mai aminteşti îţi bântuie întotdeauna visele. Memoria este şi ea un tren-fantomă. După mulţi ani, continui să te gândeşti la chipul acela frumos pe care l-ai zărit odinioară într-un ţinut îndepărtat. Sau la imaginea unui arbore nobil, a unui drum de ţară sau a unei mese vesele dintr-o cafenea, la imaginea unor băietani furioşi, înarmaţi cu săbii ruginite, care strigă: „Scapă cine poate, dim-dim!” – ori la şuieratul unui tren în noapte, sfâşiind întunericul cu exact acea notă muzicală a sirenelor de tren, o terţă minoră, în timp ce tu stai întins în tren, umblând prin lume aşa cum fac călătorii, „în pântecele balenei”.

Au trecut de atunci 33 de ani. Aveam de două ori vârsta la care călătorisem cu trenurile acelea, cele mai multe trase de locomotive cu aburi, clocotind de-a lungul hinterlandului Turciei şi Indiei. Mi-a plăcut simetria distanţei în timp. Trecerea timpului devenise pentru mine o chestiune serioasă, întruchipată de procesul îmbătrânirii mele. Când eram tânăr, consideram că pământul e ceva fix, pe care te poţi bizui şi care mă va însoţi până la adânci bătrâneţi; dar, când am mai înaintat în vârstă, am început să înţeleg transformarea ca o lege a firii, un element emoţional într-o lume nesigură şi vizibil deteriorată. Doar odată cu vârsta dobândim darul de a observa descompunerea, epifania lui Wordsworth⁵, înţelepciunea wabi-sabi⁶: nimic nu este perfect, nimic nu este desăvârşit, nimic nu durează veşnic.

„Fără schimbare nu există nostalgie”, mi-a spus odată un prieten şi am înţeles că fenomenele la care începeam să fiu martor nu erau doar schimbarea şi descompunerea, ci şi extincţia iminentă. Oare itinerarul meu de odinioară s-a schimbat la fel de mult ca mine? Mi-a venit ideea să parcurg din nou acelaşi traseu, să merg iarăşi pe urma propriilor paşi – o acţiune serioasă, însă acel gen de călătorie pe care adesea o face un tânăr oportunist, lipsit de experienţă, pentru a scrie o carte şi a deveni faimos⁷*.

Partea cea mai bună a unei călătorii pare să existe în afara timpului, ca şi cum anii în care ai călătorit nu ţi se scad din viaţă. Călătoria îţi oferă şi posibilitatea magică de a te reinventa: astfel încât ai putea găsi un loc pe care să-l iubeşti, unde să începi o viaţă nouă şi să nu te mai întorci niciodată acasă. Într-un loc îndepărtat nu te cunoaşte nimeni – ceea ce este aproape întotdeauna un avantaj. Iar când călătoreşti, te poţi preface că eşti altfel decât de obicei: detaşat, enigmatic, mai tânăr, mai bogat sau mai sărac, poţi fi oricine vrei tu să fii – o renaştere pe care mulţi călători o trăiesc, dacă merg suficient de departe.

Decizia de a te reîntoarce într-un decor din trecutul tău este periculoasă, dar irezistibilă, nu ca o căutare a timpului pierdut, ci din pricina grotescului celor petrecute în acest răstimp. În majoritatea cazurilor e ca şi cum, după ani şi ani, te reîntâlneşti cu o iubire din tinereţe şi cu greu mai poţi recunoaşte în baba aia smochinită obiectul dorinţelor tale. Cu toţii avem fantezii legate de transformarea noastră. Dacă trăim destul de mult, ajungem să le vedem împlinindu-se – tânărul ajunge bătrân, drumul devine mai bun, case apar acolo unde erau doar câmpuri; dar şi invers: o şcoală bună se transformă în ruină, un râu e poluat, un iaz seacă şi se umple de gunoaie. Apar şi relatări triste: „A murit”, „S-a îngrăşat peste măsură”, „S-a sinucis”, „Acum e prim-ministru”, „A ajuns la închisoare”, „Nu te mai poţi duce acolo”.

Atunci când îmbătrâneşti, una dintre numeroasele satisfacţii importante este că îţi revine rolul de martor la trepidaţiile lumii şi că ajungi să observi schimbările ireversibile. Partea neplăcută, pe lângă plictiseala de a urmări deziluziile tinerilor, este că auzi iar şi iar aceleaşi opinii răsuflate – şi nu e vorba doar despre cele imature, ale tinerilor, ci şi despre unele cu mult mai grave şi aparent criminale. Sunt părerile unor oameni mult mai imaturi, care ar trebui să ştie mai bine cum stau lucrurile, toate acele minciuni despre război, teamă şi progres, despre inamici – lumea ca o moară stricată. Ei – deşi ar trebui să spun „noi” – sunt plictisiţi de lucrurile pe care le-am auzit de un milion de ori până acum, de cărţile pe care le-am desfiinţat, de descoperirile care nu mai sunt o noutate, de soluţiile propuse şi care nu vor rezolva nimic. „Constat că îmbătrânesc”, spune naratorul din nuvela Congresul a lui Borges. „Un simptom neîndoielnic este faptul că nu mă mai interesează şi nu mă mai surprind noutăţile şi asta, poate, deoarece îmi dau seama că nimic din tot ce se ascunde în ele nu-i cu desăvârşire nou, iar ele înseşi nu sunt decât timide variaţii.”⁸

Oamenii mai în vârstă sunt consideraţi cinici şi mizantropi – dar nu e aşa, sunt doar nişte oameni care au auzit în sfârşit muzica tristă şi tihnită a umanităţii cântată de o trupă rock de mâna a doua care urlă după faimă. Să mă întorc pe urma paşilor mei de odinioară – un dezinvolt efort de demistificare din partea unui scriitor mai superficial, mai tânăr şi mai impresionabil – ar fi pentru mine o modalitate de a vedea cine am fost, încotro m-am îndreptat şi ce s-a întâmplat ulterior cu locurile pe care le-am vizitat.

De vreme ce nu voi scrie niciodată autobiografia pe care o plănuiam cândva – volumul I: Cine am fost; volumul II: Ţi-am spus eu –, fasptul că scriu despre călătorii a devenit un mod de a da sens vieţii mele, cel mai apropiat de autobiografie – la fel ca romanul, nuvela şi eseul. Aşa cum remarca odată Pedro Almodóvar, „orice nu este autobiografie e plagiat”.

Ceea ce va trebui să evit când voi lua urma propriilor paşi este obositoarea rememorare a vremurilor mai bune de altădată, plicticoasa pălăvrăgeală nostalgică, al cărei mesaj este, de obicei, Eu am fost acolo şi tu nu. „Îmi amintesc de vremea când puteai să cumperi patru din astea cu un dolar.” „Acolo unde acum e clădirea aceea era un copac mare pe un câmp.” „Pe vremea mea…”

Of, mai taci odată!

***

Ce călător revine, ca să mai facă încă o dată marea lui călătorie? Nici unul dintre cei adevăraţi pe care îi ştiu eu. Greene⁹ nu s-a întors niciodată în sălbăticia Liberiei, nici în Mexic, nici în Vietnam. La aproape 60 de ani, Waugh¹⁰ a desfiinţat cu totul conceptul modern de călătorie, afirmând că este pur şi simplu turism şi pierdere de vreme. După 1948, Thesiger¹¹ nu a mai revenit în Rub al-Khali, „Ţinutul pustiu” al Arabiei. Burton¹² nu a mai organizat o a doua expediţie în Utah sau pentru a descoperi izvoarele Nilului – când era de vârsta mea, locuia la Trieste, adâncit în literatura erotică. Darwin nu a mai plecat niciodată pe mare. Nici Joseph Conrad, care a ajuns să urască până şi ideea de călătorie pe mare. Eric Newby a coborât o singură dată pe Gange, Jonathan Raban¹³ pe Mississippi, iar Jan Morris¹⁴ a escaladat doar o dată Everestul. Robert Byron nu a făcut niciodată drumul spre Oxiana, Cherry-Garrard¹⁵ nu a făcut decât o singură călătorie spre Antarctica, Chatwin nu a mai revenit în Patagonia, nici Doughty¹⁶ nu s-a mai întors în Arabia Deserta, nici Wallace¹⁷ în arhipelagul malaysian, nici Waterton¹⁸ pe Amazon sau Trollope în Indiile de Vest, nici Edward Lear¹⁹ în Corsica, Stevenson la Cévennes, Cehov în Sahalin, Gide în Congo, Canetti la Marrakech, nici Jack London în Insulele Solomon sau Mark Twain în Hawaii. Cam aşa stau lucrurile cu autorii mei preferaţi.

V-aţi putea întreba: „De ce-ar face-o?”. Însă adevărul este că fiecare dintre aceşti călători, ajuns la o vârstă înaintată, ar fi descoperit ceea ce şi eroicul călător Henry Morton Stanley²⁰ a găsit când a traversat Africa de la vest la est după zece ani de la prima sa călătorie de succes făcută de la est la vest între 1874 şi 1877 – locuri diferite, care au suferit schimbări ce nu prevesteau nimic bun, şi o nouă carte. Richard Henry Dana²¹ a adăugat memoriilor sale, Doi ani pe mare, un epilog spăsit după ce, la 24 de ani după data publicării, în 1840, a revenit la San Francisco (dar fără a mai călători în teugă) şi a descoperit că locul se schimbase, devenind, din sumbra aşezare de misionari spanioli cu doar câteva colibe, un oraş american în plină expansiune, transformat de goana după aur. Meticulos, Dana s-a împrietenit din nou cu oameni pe care îi cunoscuse la prima lui vizită şi a reevaluat peisajul schimbat, înfăptuind, aşa cum singur s-a exprimat, „acte de pioasă amintire”.

Unii poeţi, mai ales Wordsworth şi Yeats, şi-au lărgit viziunea şi au descoperit sensuri noi atunci când s-au reîntors într-un peisaj pe care îl văzuseră anterior. Ei au fixat standardele în literatura despre vizite repetate. Dacă soarta unui scriitor este să repete trecutul, descriindu-l în felul său personal, acest drum de întoarcere pe care îl fac ar putea fi propria versiune prozaică a „Lebedelor sălbatice de pe Coole”²² sau a „Abaţiei Tintern”²³.

Călătoria pe care mi-am propus să o fac pentru a relua itinerarul din Bazarul pe roţi a fost în primul rând o curiozitate din partea mea, pe lângă obişnuita lene şi dorul de ducă; dar la fel au stat lucrurile şi acum 33 de ani şi asta a dat rezultate. Orice scriere înseamnă un salt în întuneric, cu speranţa că vei afla lumina şi te vei bucura de o aterizare plăcută.

— Am să tricotez o grămadă cât vei fi tu plecat, a spus soţia mea.

Asta era bine. De astă dată simţeam nevoia unei Penelope.

Chiar dacă în rândurile publicate m-am prefăcut că sunt jovial, prima călătorie nu a decurs chiar cum o pănuisem.

— Nu vreau să pleci, îmi spusese prima mea soţie în 1973 – şi nu era nimic sentimental în vorbele ei, ci o cerere furioasă.

Cu toate acestea, tocmai terminasem o carte şi eram în pană de idei. Nu aveam nici un venit, nici o idee pentru un nou roman şi – chiar dacă nu ştiam ce mă aşteaptă – sperasem ca respectiva călătorie să fie o modalitate de a găsi un subiect. Trebuia să plec. I-am explicat că marinarii pleacă pe mare, soldaţii pleacă la război, pescarii merg la pescuit. Şi că scriitorii, uneori, trebuie să plece de acasă.

— Mă întorc cât pot de repede.

S-a supărat pe mine că am plecat. Şi, chiar dacă nu am scris despre asta, mă simţeam îngrozitor când am plecat din Londra şi mi-am luat rămas-bun de la femeia aceea deprimată şi de la cei doi copilaşi ai noştri.

Era epoca aerogramelor, a cărţilor poştale şi a telefoaleor acelora mari şi negre pe care nu prea te puteai baza. Scriam des acasă. Dar nu am reuşit să dau decât două telefoane, unul din New Delhi şi celălalt din Tokyo, în zadar amândouă. Oare de ce vorbele mele de alint sunau ca şi cum nu erau bine-venite? Mi-a fost dor de casă tot timpul – toate cele patru luni şi jumătate – şi mereu mă întrebam dacă şi ei îmi simţeau lipsa. Atunci a fost prima dată când am simţit melancolia călătorului în serile lungi şi singuratice. Tot drumul am fost cu nervii întinşi la maximum. Când am ajuns acasă, simţeam că înnebunesc. Nu mi se dusese dorul. Fusesem înlocuit.

Soţia mea îşi găsise un amant. A fost o ipocrizie din partea mea să obiectez: nici eu nu îi fusesem ei credincios. Ce m-a supărat nu era aventura ei sexuală, ci caracterul plăcut domestic al acesteia. Tipul petrecuse multe zile şi nopţi în casa mea, în patul nostru, iubindu-se cu ea şi jucându-se cu copiii.

Nici nu mi-am recunoscut vocea când am urlat:

— Cum ai putut să faci asta?

— M-am prefăcut că eşti mort, mi-a răspuns ea.

Îmi venea s-o omor pe femeie, dar nu pentru că o uram, ci (aşa cum susţin adesea soţii criminali) pentru că o iubeam. Am ameninţat că o să-l omor pe tipul care îi trimitea scrisori de dragoste chiar şi după ce am ajuns acasă. Am devenit o brută furioasă şi, din întâmplare, am descoperit un lucru al naibii de util: a ameninţa că omori pe cineva este un mijloc foarte eficient de a atrage atenţia.

În loc să omor pe cineva sau să continui cu ameninţările, am stat la mine în cameră şi am început să scriu cu furie, răzbunându-mă pe maşina de scris, încercând să mă pierd în umorul şi ciudăţenia cărţii. Aveam o părere proastă despre majoritatea cărţilor de călătorie. Voiam să pun în a mea tot ceea ce consideram că le lipseşte celorlalte – dialog, personaje, disconfort – şi să las la o parte muzeele, bisericile şi în general obiectivele turistice. Mi-am ascuns zbuciumul domestic, deşi acesta ar fi adăugat o dimensiune în plus. Am vrut o carte veselă şi, asemenea multor cărţi pline de veselie, cartea mea a fost scrisă într-o suferinţă agonizantă, cu regretul că făcând călătoria respectivă am pierdut tot ce preţuiam mai mult: copiii, soţia şi căminul meu fericit.

Cartea a avut succes. M-am lecuit de nefericire muncind şi mai mult, pentru un nou roman – o idee care mi-a venit în timpul călătoriei. Cu toate acestea, ceva s-a distrus: credinţa, dragostea şi încrederea în viitor. La întoarcerea din călătorie am devenit un outsider, o prezenţă fantomatică ce se uită înăuntru cu nasul lipit de geam. Am înţeles cum e să fii mort: lumea s-ar putea să-ţi ducă dorul, dar viaţa lor continuă şi fără tine. Alţi oameni îţi iau locul. Se aşază în fotoliul tău preferat şi îţi leagănă copiii pe genunchi, le dau sfaturi şi îi gâdilă sub bărbie; dorm în patul tău, se uită la tablourile tale, citesc cărţile tale, flirtează cu bona daneză; şi îţi cheltuiesc banii în timp ce te acuză că ai fost un cal de povară care a muncit prea mult. De cele mai multe ori moartea ta e uitată. „Poate că a fost mai bine aşa”, spun oamenii, încercând să nu fie morbizi.

Sunt şi trădări pardonabile, dar există unele de pe urma cărora nu-ţi mai revii. Peste ani, când copiii mei plecaseră de acasă, am părăsit viaţa aceea, căsnicia şi ţara aceea. Am început o viaţă nouă în altă parte.

Acum, mai bătrân cu 33 de ani, am revenit la Londra. Gata să plec din nou în aceeaşi călătorie, am retrăit, spre mâhnirea mea, o bună parte din durerea pe care o credeam uitată.

***

Nimic nu este mai nimerit decât vremea rea pentru o plecare plină de semnificaţii. Ploaia londoneză din dimineaţa aceea, cu cerul jos şi cenuşiu din care cădea burniţa, înnegrind pietrele vechi şi poroase ale oraşului, se şi potrivea cu starea mea de spirit. Din pricina ei – ploaia cădea ca o povară –, toată lumea mergea gârbovită, cu capetele ude şi plecate, ferindu-şi ochii, zicându-şi „impuţită vleme”. Traficul era mai zgomotos, anvelopele grele fâşâiau pe străzile ude. La gara Waterloo am găsit peronul pentru Eurostar, trenul de 12.09 spre Paris.

Chiar şi la Waterloo, amintirile mele despre Londra de odinioară m-au năpădit aproape instantaneu. Indiferenţa londonezilor, felul lor de a păşi ţanţoş, chipurile rigide, modul cum umblă cu capul descoperit prin ploaie, deşi unii au umbrele – noi toţi, inclusiv elevii gălăgioşi de la şcolile publice, trecând pe lângă o tânără sfrijită, înfofolită în nişte pături jegoase, care cerşeşte aşezată pe asfaltul ud de la baza unor scări metalice din gară.

Urmează cea mai simplă plecare imaginabilă pentru un tren internaţional: într-o zi de lucru de la începutul lunii martie, un control de securitate superficial, formalităţile franceze de imigrare şi, sus pe scara rulantă, până la trenul care aşteaptă, pe jumătate gol. În 1973 plecasem din gara Victoria dimineaţa, coborâsem din tren la Folkerstone, pe malul mării, luasem feribotul şi traversasem Canalul Mânecii, urcasem în alt tren la Calais şi ajunsesem la Paris abia la miezul nopţii.

Asta se întâmplase înainte de a se săpa tunelul pe sub canal. A costat 20 de miliarde de dolari, a durat 15 ani până l-au terminat şi toată lumea s-a plâns că sunt bani aruncaţi degeaba. Deşi trenul circulă prin tunel de 12 ani, nu îl folosisem niciodată. Preţul nu mai contează – trenul care traversează tunelul a fost o minune. Am savurat calmul leneş al călătorului, sigur că puteam să merg la gară, să mă aşez în tren la Londra, cu o carte în mână, iar câteva ore mai târziu să mă ridic şi să o pornesc haihui prin Paris, fără să părăsesc nici o clipă uscatul. Intenţionam să ajung în acelaşi fel, pe uscat, până în Asia Centrală, în India, stând pur şi simplu şi zgâindu-mă pe geam.

De astă dată, nu primisem viza de intrare în Iran, iar în Afganistan civilii erau răpiţi şi împuşcaţi, dar, după ce am studiat harta, am găsit alte rute şi linii feroviare – prin Turcia până în Georgia şi de acolo spre republicile islamice. Mai întâi Azerbaidjan, pe urmă un feribot cu care aveam să traversez Marea Caspică, apoi trenuri prin Turkmenistan, pe lângă vechea cetate Merv²⁴, unde există gară, spre malul râului Amu-Daria – cu adevărat Oxiana –, apoi alte linii, spre Buhara, Samarkand şi Taşkent, în Uzbekistan, la doi paşi de căile ferate din Punjab.

După aceea, puteam să-mi urmez vechiul itinerar prin India, până în Sri Lanka şi apoi Birmania. Dar era o greşeală să anticipez atât de mult aşa de devreme, la începutul călătoriei. Oricum, abia ieşisem din gara Waterloo de câteva minute, huruind pe şinele ce străluceau de ploaie din Clapham Junction²⁵, că mă şi gândeam: am mai fost pe-aici. Pe linia ferată care traversează sudul Londrei, cu chipul fantomatic întors către fereastră, vechea mea viaţă de londonez a început să mi se deruleze pe dinaintea ochilor.

Scene din anii ’70, de-a lungul aceloraşi linii ferate, prin Vauxhall, cotind în dreptul gării Queenstown Road, trecând prin Clapham High Street şi Brixton, trecând peste Coldharbor Lane, un nume care îmi dă fiori. În 1978 au avut loc revolte rasiale în zona Battersea Rise, în apropiere de magazinul Chiesman („Fondat în 1895”), unde vânzătorii se gudurau pe lângă tine şi te întrebau „Vă serveşte cineva?”. De pe-acolo mi-am cumpărat primul televizor color, pe o stradă de pe Lavender Hill, unde locuia Sarah Ferguson, ulterior ducesă de York; în ziua în care s-a anunţat căsătoria ei cu prinţul Andrew, femeia mea de serviciu, cu un mop şi o găleată în mână, a rânjit şi a zis:

— E de neam prost.

După un viraj care ne-a îndepărtat de Clapham Junction, am traversat o râpă adâncă şi din goana trenului am zărit un cinematograf, unde mai mergeam înainte de a fi transformat în sală de bingo, biserica, transformată în grădiniţă, şi, dincolo de parc, Şcoala Primară Alfarthing, unde madam Quarmby i-a învăţat să cânte pe copiii mei, toţi cu pielea albă şi picioare ca nişte scobitori. Cunoşteam bine străzile astea: pe una mi-a fost furată bicicleta, pe alta mi s-a spart maşina; măcelăriile şi aprozarele de unde îmi făceam cumpărăturile; locul unde se vindea peşte cu cartofi prăjiţi, florăria, băcanul chinez; vânzătorul de ziare, un indian din Mwanza²⁶ căruia îi plăcea să vorbească în swahili cu mine, pentru că îi era dor de malurile lacului Victoria; Fishmonger’s Arms – numită Fish –, o tavernă irlandeză unde refugiaţii din Ulster înjurau porcos spre televizor ori de câte ori îl vedeau pe prinţul Charles şi au râs ca proştii în ziua în care lordul Mountbatten a murit într-un atentat organizat de IRA. Acolo, chiar în locul acela, obişnuiam să beau în fiecare seară o halbă de bere Guinness şi să citesc ziarul Evening Standard.

Din astfel de scene îmi construisem viaţa la Londra. Pe vremea aceea mă rugam să plouă, pentru că aşa puteam să rămân în casă – vreme numai bună pentru scris. Atât de multe dintre lucrurile pe care le vedeam acum îmi erau familiare şi totuşi nu mai erau la fel – formula obişnuită pentru un vis. M-am uitat mai atent. Sub norii cenuşii şi zdrenţuiţi, copaci desfrunziţi, iar cele mai multe dintre clădiri neschimbate, dar Londra era mai tânără, mai prosperă. Cartierul aproape abandonat odinioară, pe vremea când mă mutasem eu aici – case goale, locatari ilegali, câţiva bătrâni îndărătnici –, fusese modernizat. Băcănia chinezului era acum un magazin de vinuri, unul dintre puburi devenise bistrou şi în loc de peşte cu cartofi acum era un restaurant japonez.

Cu adevărat minunat era însă faptul că eram purtat în viteză prin zona de sud a Londrei, cu atâta eficienţă, încât eram scutit de durerea pe care aş fi simţit-o dacă aş fi privit mai îndeaproape trecutul. Şerpuiam prin tuneluri, pe viaducte şi debleuri, priveam când la stânga, când la dreapta, la peisajele din trecutul meu, şi treceam fericit mai departe, spre alte locuri, de care nu mă lega nici o amintire confuză. Nu te mai lamenta, zic englezii, care nu suportă să se plângă de ceva. Nu trebuie să bombăni. Încetează să te mai frămânţi. Poate că nici nu e cazul.

Mă bucurau viteza cu care mergea trenul şi faptul că nu avea să oprească nicăieri, că o s-o ţină tot aşa, în linie dreaptă, până la ţărmul mării, dincolo de Penge, Beckenham, Bromley – unde se termină şi harta Londrei şi vechile bungalouri posomorâte, pe care eu le asociam cu romanele a căror acţiune se desfăşoară în suburbii, literatura sumbră a draperiilor tremurătoare, cu familii frământate, mai ales Kipps şi Mr. Beluncle, romanele celor doi locuitori din suburbia Bromley, H.G. Wells şi V.S. Pritchett, care au reuşit să evadeze de acolo şi să scrie despre ea.

De pe raftul ticsit cu literatură engleză care tratează despre ceea ce vedem din tren, ies în evidenţă două poezii, cu versurile „Ah, dolofană cu pielea bălaie, pe care nimeni nu o îndrăgeşte”²⁷ şi „Da, îmi amintesc de Adlestrop”²⁸, la fel ca şi trenurile care cutreieră paginile scriitorilor P.G. Wodehouse şi Agatha Christie. Dar, pentru mine, cel care surprinde cel mai bine experienţa unei călătorii cu trenurile englezeşti e Ford Madox Ford, cu evocarea capitalei în primul său roman de succes, Sufletul Londrei, publicat în urmă cu o sută de ani. Privind pe geamul trenului, Ford vorbeşte despre melancolia care te cuprinde când stai în tren, într-o linişte relativă, şi priveşti lumea grăbită şi mută de dincolo de geam. „Stai în spatele geamului, tăcut, ca şi cum ai privi exponatele unui muzeu; nu auzi nici strigătele din stradă, nici ţipetele copiilor.” Pentru mine, cea mai fină remarcă a lui s-a dovedit a fi adevărată de la Londra până la Tokyo „Şi încă vezi atâtea mici frânturi de viaţă neterminată.”

Ford observa un autobuz lângă o biserică, un copil zdrenţăros, un poliţist în uniformă albastră. Eu am văzut un bărbat pe o bicicletă, o femeie care cobora din autobuz, copii de şcoală bătând mingea, o tânără mamă care împingea un cărucior. Şi, pentru că aveam şi o privelişte a grădinilor din spatele caselor londoneze, am văzut un bărbat săpând, o femeie care întindea rufele la uscat, un meseriaş – sau poate un hoţ? – care sprijinea o scară în dreptul unei ferestre. Iar „succesiunea constantă a unor întâmplări cu mult mai neînsemnate, pe care le observi şi pe care nu apuci să le vezi terminate, conferă o notă de patetism şi insatisfacţie privitului pe geam din tren. Aceasta e înrudită cu convingerea înrădăcinată în mintea omului că o poveste trebuie să aibă şi un sfârşit”.

„Micile frânturi de viaţă neterminată” – ceea ce vede călătorul în mod obişnuit – inspiră patos şi lirism, dar şi sentimentul înnebunitor că eşti un outsider, că tragi concluzii pripite şi generalizezi, că născoceşti sau recreezi locuri plecând de la fragmente răzleţe.

Nu a durat decât 20 de minute ca să ajungem din gara Waterloo, acoperită cu o crustă de funingine, la un peisaj total opus, întinsele terenuri agricole din Kent, unde multe dintre câmpuri sunt deja grăpate, arate şi aşteaptă semănatul în această primă săptămână din martie.

— Doriţi şi vin la masa de prânz?

O femeie în uniformă albastră mi-a adus o sticlă de Les Jamelles Chardonnay Vin de Pays d’Oc 2004, pe care nota din meniu îl lăuda pentru „aroma subtilă de vanilie, de la butoaiele de stejar, şi nota finală, onctuoasă”.

Apoi a sosit şi tava cu prânzul: terrine de poulet aux brocolis, chutney de tomates²⁹, antreul, un file de somon uşor piperat şi coup de chocolat³⁰ la desert. Cel puţin aparent, aceasta era o lume diferită de cea pe care o întâlnisem în Bazarul pe roţi, călătoria făcută cu atât timp în urmă până la Folkerstone, când am rămas apoi lângă balustrada feribotului, confuz, şi am mâncat o plăcintă rece cu carne de porc.

Tunelul a fost un miracol de 22 de minute, suprema vizuină de iepure, care m-a scos din amintirile mele englezeşti şi m-a condus în viteză pe sub Canalul Mânecii, în Franţa, de unde nu aveam decât amintiri fragmentate şi superficiale despre plăceri şi confuzii, despre mâncăruri şi băuturi, despre tablouri admirate şi ciudăţenii auzite, ca aceea în care o franţuzoaică tânără şi drăguţă mi-a spus:

— Astă-seară mi văd cu amanta de la logodnic al meu. Cried că o să facem sex. Ador femeile proaste.

Iar apoi a adăugat:

— Zâmbeşti. Of, americanii ăştia!

Când am ieşit din tunel, ploaia cădea din cerul Franţei peste ţigla acoperişurilor, iar maşinuţele rulau pe partea dreaptă, însă în afară de asta puteam la fel de bine să fi fost în Kent: aceleaşi dealuri line şi un podiş calcaros, aceeaşi degradare, aceleaşi depozite, anexele şi atelierele industriale scunde, şirurile de plopi desfrunziţi, în după-amiaza pâcloasă.

Drumul cu trenul a fost aşa de rapid, atât de aproape era Franţa de Anglia, că mi-a fost greu să mă gândesc la ea ca la o ţară separată, cu propria bucătărie şi scandalurile şi limba şi religia şi dilemele ei particulare şi ciudate. Tinerii musulmani furioşi, care incendiau maşini, erau una dintre problemele ei curente; un singur mort, dar o mulţime de Renaulturi în flăcări.

Oare de ce cultura autostrăzilor e mai ştearsă în Europa decât în orice colţ al Americii? Poate pentru că e imitativă, răsuflată, lipsită de stil şi nepotrivită, tot aşa cum nici unui european n-o să-i stea tocmai bine o şapcă de baseball. În vreme ce staţiile de benzină şi parcurile industriale se potrivesc cu aspectul mohorât şi ramplasabil al arhitecturii americane, dacă le aşezi într-un peisaj din Franţa, ele capătă un aer pervers, pe fundalul acoperişurilor gotice ascuţite, al peisajelor campestre şi al castelelor medievale – ca o violare a unei vechi credinţe –, cu satele compacte, câmpurile arate şi pajiştile contrastând cu drumurile urâte şi parapetele de siguranţă.

Din pricina a ceea ce Freud numea „narcisismul diferenţelor minore”, toate aceste câmpii întinse, câmpuri de bătălie încă din vremuri străvechi, erau peisajul în care se întâlneau armatele rivale, o sângeroasă ilustrare a civilizaţiei şi a nemulţumirilor ei. Aşadar, indiferent ce altceva s-ar putea spune, fapt este că ruta acestei linii ferate, odinioară înecată în sânge şi presărată cu mormintele soldaţilor morţi – cu milioanele –, era paşnică de jumătate de secol, poate cea mai lungă perioadă de pace pe care a cunoscut-o vreodată.

Am traversat un râu cu nume tragic. Într-o zi de iulie, acum 90 de ani, aici, unde ploaia blândă cade peste pajiştile minunate şi colinele scunde, unde pe o parte a trenului se zăresc în depărtare turlele zvelte ale oraşului Amiens, iar pe cealaltă micul târg Péronne, valea fluviului acestuia, Somme, a fost scena unor orori inimaginabile. În acea primă zi a bătăliei au fost ucişi 60.000 de soldaţi britanici, care se deplasau cu dificultate, îngreunaţi de raniţele de 30 de kilograme pe care le cărau în spate. Intraţi în bătaia mitralierelor germane, a fost cel mai mare număr de soldaţi din istoria Marii Britanii ucişi într-o singură zi. În cele patru luni cât a durat această baie de sânge, prima bătălie de pe Somme, care s-a încheiat în luna noiembrie 1916, au murit peste un milion de soldaţi – 420.000 de britanici; 194.000 de francezi; 440.000 de germani. Şi totul fără nici o noimă. Nu s-a obţinut nimic, nici teritorii, nici vreun alt avantaj militar, nici măcar o lecţie despre inutilitatea războiului, pentru că 25 de ani mai târziu – chiar în timpul vieţii mele – aceleaşi armate se confruntau din nou, războindu-se pe aceleaşi câmpuri de aici. Toate erau puteri coloniale care îşi anexaseră zone vaste din Africa şi Asia, pentru a-şi însuşi aurul şi diamantele de acolo şi pentru a ţine lecţii despre civilizaţie.

Pielea şi hainele pietonilor de pe străzile din apropierea Parisului reflectau istoria colonială a Franţei – africani, indieni, algerieni, vietnamezi. Jucau fotbal în ploaie. Erau clienţi ai pieţelor stradale, locatari ai plicticoaselor blocuri-turn şi ai altor locuinţe sociale de la marginea Parisului, pe lângă care sau printre care trecea Eurostarul. Am intrat în oraşul cu clădiri de piatră gălbuie şi poroasă, ca brânza, cu faţade şi bulevarde roase de vreme. Londra este în cea mai mare parte un oraş fără clădiri înalte, cu case individuale locuite de o singură familie – case înşirate, căsuţe rustice, reşedinţe impozante, case ce au o prăvălie la parter, bungalouri, vile de tip duplex. Parisul este un oraş cu clădiri de apartamente, în stil rococo, pline de balcoane; nu se zăreşte nici o casă.

Având doar o mică geantă de voiaj şi o servietă, nu păream să car ceva greu, aşa că hamalii din Gare du Nord m-au ignorat. Am traversat gara spre ieşirea principală, inundată de reflectoarele care îi luminau faţada frumoasă, cu statuile ei în stil clasic, reprezentând oraşele cele mai importante din Franţa. Au fost sculptate la începutul anilor 1860 de „cele mai mari nume din al Doilea Imperiu” (aşa scria pe o placă).

Străzile erau ticsite de maşini care stăteau pe loc şi pline de zgomotul claxoanelor şi de voci furioase. L-am întrebat pe un bărbat zâmbitor care era problema.

— Une manifestation³¹, a zis el.

— De ce azi?

Omul a ridicat din umeri:

— Pentru că e marţi.

În fiecare marţi la Paris avea loc o demonstraţie zgomotoasă. Aceasta însă avea să fie cunoscută drept Marţea Neagră, din cauza amplorii pe care o va lua şi a tulburărilor provocate.

1. Fragment din Poetry of Departures a poetului englez Philip Larkin (1922-1985).

2. Vers din poezia Tom O’Roughley a poetului englez William Butler Yeats (1865-1939).

3. Sir Victor Sawdon Pritchett (1900-1997) – scriitor şi critic literar britanic.

4. Vers din melodia People Are Strange a formaţiei The Doors.

5. În poemul său autobiografic Preludiu, William Wordsworth (1770-1850) afirmă că la vârsta de 6 ani a descoperit numele unui asasin cioplit pe o spânzurătoare putrezită.

6. Viziune asupra lumii şi un principiu estetic axat pe acceptarea caracterului trecător şi a imperfecţiunii; se referă la descoperirea perfecţiunii şi a frumuseţii lucrurilor imperfecte.

7* Lista este foarte lungă şi include cărţi despre călătorii făcute pe urmele lui Graham Greene, George Orwell, Robert Louis Stevenson, Leonard Woolf, Joseph Conrad, Mr. Kurtz, H.M. Stanley, Leopold Bloom, Sfântul Pavel, Basho, Iisus şi Buddha (nota autorului).

8. Jorge Luis Borges, „Congresul” (Cartea de nisip, 1975), în Proză completă 2, traducere de Cristina Hăulică, Polirom, Iaşi, 2015, pp. 336-337.

9. Henry Graham Greene (1904-1991) – scriitor, dramaturg, scenarist şi critic literar englez.

10. Arthur Evelyn St. John Waugh (1903-1966) – scriitor britanic, autor de romane, biografii şi cărţi de călătorie.

11. Sir Wilfred Patrick Thesiger (1910-2003) – explorator britanic şi autor al unor cărţi de călătorie, între care Nisipurile arabe (trad. rom. Polirom, Iaşi, 2015).

12. Sir Richard Francis Burton (1821-1890) – erudit explorator şi orientalist britanic, primul european care a descoperit lacul Tanganyika; a publicat peste 40 de volume despre expediţiile sale şi multe traduceri, printre care se numără o ediţie neexpurgată a colecţiei de poveşti O mie şi una de nopţi şi Kamasutra.

13. George Eric Newby (1919-2006), Jonathan Raban (n. 1942) – autori britanici de cărţi de călătorie.

14. James Humphrey Morris (n. 1926) – autor galez de literatură de călătorie; a fost corespondentul de presă al ziarului The Times în timpul expediţiei britanice pe Everest; ulterior şi-a schimbat sexul şi a devenit Jan Morris.

15. Apsley George Benet Cherry-Garrard (1886-1959) – explorator britanic; a participat la expediţia Terra Nova (1910-1912) spre Antarctica.

16. Charles Montagu Doughty (1843-1926) – poet englez, scriitor şi autor de cărţi de călătorie, cea mai cunoscută fiind Travels in Arabia Deserta (Călătorii prin Arabia Deserta, 1888).

17. Alfred Russel Wallace (1823-1913) – naturalist, explorator, geograf, antropolog şi biolog englez; a făcut cercetări extinse asupra faunei şi florei din Malaysia.

18. Charles Waterton (1782-1865) – explorator şi naturalist englez.

19. Edward Lear (1812-1888) – pictor, ilustrator şi poet englez care a semnat şi note de călătorie.

20. Henry Morton Stanley (numele adoptiv al lui John Rowlands, 1841-1904) – jurnalist britanic, explorator al Africii Centrale; a participat la inaugurarea Canalului Suez (1869) şi a realizat un reportaj pentru ziarul New York Herald, după care a călătorit pe teritoriul actualelor state Turcia, Siria, Palestina şi India.

21. Richard Henry Dana Jr. (1815-1882) – avocat şi om politic american, autor al unor memorii intitulate Two Years before the Mast (Doi ani pe mare).

22. Poezie de William Butler Yeats.

23. Poezie de William Wordsworth.

24. Merv – oraş multimilenar din Asia Centrală, pe care tradiţiile hinduse şi arabe îl desemnează drept „paradisul terestru”; este situat în apropierea oraşului Marî din Turkmenistan, pe istoricul Drum al Mătăsii.

25. Gară londoneză.

26. Oraş şi port în Tanzania, pe malul lacului Victoria.

27. Vers din poezia To a Fat Lady Seen from the Train (Unei doamne dolofane văzute din tren, 1910) a poetei engleze Frances Crofts Cornford (1886-1960).

28. Vers din poezia Adlestrop a poetului britanic Philip Edward Thomas (1878-1917).

29. „Terină de pui cu broccoli, sos chutney de roşii” (în lb. fr. în original.).

30. „Prăjitură cu ciocolată” (în lb. fr. în original.).

31. „O manifestaţie” (în lb. fr. în original.).