Robert Seethaler, Ein ganzes Leben

Copyright © Hanser Berlin im Carl Hanser Verlag München 2014

All rights reserved

Această carte a apărut cu sprijinul oferit de TRADUKI, o reţea pentru promovarea literaturii din care fac parte Ministerul Federal pentru Europa, Integrare şi Afaceri Externe al Republicii Austria, Ministerul Afacerilor Externe din Republica Federală Germania, Fundaţia Culturală Elveţiană Pro Helvetia, KulturKontakt Austria (din însărcinarea Cancelariei Federale a Republicii Austria), Goethe-Institut, Agenţia Slovenă de Carte JAK, Ministerul Culturii din Republica Croaţia, Resortul pentru Cultură al guvernului Principatului Liechtenstein, Fundaţia Culturală Liechtenstein, Ministerul Culturii din Republica Albania, Ministerul Culturii şi Informaţiei din Republica Serbia, Ministerul Culturii din România, Ministerul Culturii din Muntenegru, Ministerul Culturii din Republica Macedonia, Târgul de Carte de la Leipzig şi Fundaţia S. Fischer.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7738-2

ISBN PDF: 978-973-46-7739-9

ISBN print: 978-973-46-7777-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : material publicitar al companiei de transport Bleicher, 1933

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ROBERT SEETHALER, scriitor, scenarist şi actor austriac, s-a născut în 1966 la Viena. A devenit cunoscut publicului prin rolurile din serialul Ein starkes Team şi, mai nou, prin cel din filmul Tinereţe, în regia lui Paolo Sorrentino. A debutat în 2006 cu romanul Die Biene und der Kurt, urmat de Die weiteren Aussichten (2008) şi Jetzt wird’s ernst (2010). Publicarea romanului Der Trafikant, în 2012, îi aduce recunoaşterea internaţională, iar O viaţă de om (2014) va primi elogiile criticii, fiind nominalizat la Man Booker International Prize în 2016 şi International Dublin Literary Award în 2017. În 2018, romanul Das Feld a fost distins cu Rheingau Literatur Preis. Robert Seethaler îşi împarte viaţa între Viena şi Berlin.

Într-o dimineață de februarie a anului 1933, Andreas Egger îl ridică pe muribundul Johannes Kalischka – un păstor de capre pe care oamenii din vale îl strigau, simplu, Hannes Coarne – de pe salteaua lui de paie pătrunsă bine de umezeală și mirosind cam acru, cu gând să-l ducă până jos, în sat, pe poteca de munte lungă de trei kilometri și îngropată sub un strat gros de zăpadă.

Pradă unei presimțiri ciudate, intrase-n coliba păstorului și-l găsise pe acesta chircit sub un munte de piei vechi de capră, după soba de mult stinsă. Alb ca varul, numai piele și os, Hannes Coarne îl privea țintă din întuneric, iar Egger înțelese că era cu un picior în groapă. Îl luă în brațe ca pe un copil și-l puse cu grijă în coșul de lemne căptușit cu mușchi uscat, coș în care Hannes Coarne cărase toată viața-n spate, pe povârnișuri, lemnele de foc și caprele betege. Îi petrecu o funie în jurul corpului și o legă de cadru, strângând nodurile atât de tare, încât lemnul trosni. Când îl întrebă dacă are dureri, Hannes Coarne scutură din cap, schimonosindu-și gura într-un rânjet – dar Egger nu-l crezu.

Primele săptămâni ale anului fuseseră neobișnuit de calde. Zăpada se topise în văi, iar în sat se auzeau picuratul și clipocitul continuu al apei. De câteva zile însă, se lăsase din nou gerul și zăpada care cădea necontenit din cer era atât de deasă, încât părea să înghită peisajul, înstăpânindu-se moale pretutindeni şi înăbușind orice urmă de viață și orice sunet. Cât străbătu primele sute de metri, Egger nu schimbă nici o vorbă cu bărbatul scuturat de tremurături pe care-l ducea-n spate. Avea destul de furcă cu drumul ce cobora muntele, șerpuindu-i dinainte în serpentine abrupte, drum pe care, în viscolul acela, nu putea decât să-l ghicească. Câteodată îl simțea pe Hannes Coarne mișcând.

— Să nu care cumva să mori acum, zise Egger cu glas tare, dar pentru sine, fără să aștepte răspuns.

După aproape o jumătate de ceas însă, timp în care în urechi nu-i răsună decât propriul gâfâit, veni și răspunsul din spate:

— Moartea n-ar fi cel mai rău lucru.

— Dar nu pe cocoașa mea! zise Egger și se opri să-și aranjeze pe umeri curelele de piele.

Ascultă o clipă în zăpada care cădea fără sunet. Liniștea era desăvârșită. Era tăcerea munților, atât de bine cunoscută lui, dar care încă avea darul să-i bage frica-n oase.

— Nu pe cocoașa mea, repetă el și-și urmă drumul.

După fiecare cotitură, zăpada părea să cadă și mai deasă, neabătută, moale, nefăcând nici un fel de zgomot. În spate, Hannes Coarne dădea tot mai puține semne de viață, până când nu mai mișcă deloc, iar Egger se așteptă la ce era mai rău.

— Ai murit? întrebă el.

— Nu, diavol șchiop ce ești! se auzi neobișnuit de clar din spate.

— Ziceam și eu așa. Trebuie să rezişti până-n sat. Pe urmă n-ai decât să faci ce vrei.

— Și dacă nu vreau să rezist până-n sat?

— Trebuie! zise Egger.

I se păru că vorbiseră destul, iar în următoarea jumătate de oră înaintară în tăcere. La aproape trei sute de metri în linie dreaptă deasupra satului, pe lângă Geierkante, unde primii jnepeni se ghemuiau în zăpadă ca niște pitici cocoșați, Egger se abătu din drum, se împiedică, se lăsă pe turul pantalonilor și alunecă așa vreo douăzeci de metri în jos pe pantă, până când se opri într-o stâncă înaltă cât un stat de om. La umbra ei nu bătea vântul, iar zăpada părea să cadă și mai domol, și mai tăcut. Egger şedea în capul oaselor, cu spatele proptit ușor în coș. Simțea o durere ascuțită în genunchiul stâng, dar era suportabilă; piciorul îi era teafăr. Hannes Coarne stătu nemișcat o vreme, apoi izbucni într-un acces de tuse, iar în cele din urmă începu să vorbească, răgușit și atât de slab, încât abia se înțelegea ce spune:

— Unde vrei să odihnești, Andreas Egger?

— Ce?

— În ce pământ vrei să te-ngroape?

— Nu știu, zise Egger.

Nu-și pusese niciodată întrebarea asta și oricum nu merita, după părerea lui, să irosești timp și gânduri cu asemenea lucruri.

— Pământul e pământ și nu contează unde te îngroapă.

— Poate că nu contează, aşa cum la sfârşit nimic nu mai contează, îl auzi pe Hannes Coarne șoptind. Dar o să vină un frig. Un frig de-ți roade oasele. Și sufletul.

— Și sufletul? întrebă Egger, căruia-i trecu un fior prin șira spinării.

— Mai ales sufletul! răspunse Hannes Coarne.

Îşi întinsese gâtul, cât de mult putuse, peste marginea coșului și se uita țintă la zidul de ceață și ninsoare.

— Sufletul și oasele și mintea și toate câte ți-au fost dragi pe lume și în câte-ai crezut. Frigul veșnic ți le roade pe toate. Așa stă scris, pentru că așa am auzit. Din moarte se naște viață nouă, zice lumea. Dar lumea-i mai proastă decât cea mai proastă capră. Îți spun eu: din moarte nu se naște nimic! Moartea e Femeia Rece.

— Femeia… cum?

— Femeia Rece, repetă Hannes Coarne. Ea trece muntele și se strecoară până-n vale. Vine când vrea și își ia ce-i trebuie. N-are față și nici voce. Femeia Rece vine, ia ce are de luat și pleacă. Asta-i tot. În trecere, te-nșfacă și te ia cu dânsa și te vâră-ntr-o groapă. Iar în ultimul petic de cer pe care-l vezi înainte să se-nchidă groapa peste tine, ți se mai arată o dată și-ți suflă-n față. Și nu-ți mai rămâne decât bezna. Și frigul.

Egger se uită în sus, spre cerul din care ningea, și o clipă se înfioră la gândul că ar fi putut să se arate ceva acolo și să-i sufle în față.

— Isuse Hristoase, șuieră el printre dinți. Nu-i a bună.

— Da, nu-i a bună, zise Hannes Coarne cu glasul dogit de frică.

Cei doi nu se mai clintiră. În liniștea aceea se auzea doar murmurul înfundat al vântului ce mătura muchia stâncii, împrăștiind fâșii subțiri de zăpadă. Deodată, Egger simți o smucitură, iar în secunda următoare căzu pe spate și rămase întins pe zăpadă. Hannes Coarne reușise – nu știa cum – să deznoade funia și să sară cât ai clipi din coș. Iată-l acum în picioare, slab mort sub hainele peticite și clătinându-se ușor în vânt. Pe Egger îl trecu iarăși un fior.

— Întoarce-te imediat! spuse el. Ori vrei să te-alegi cu mai știu eu ce?!

Hannes Coarne rămase locului, cu capul întins în față. Păru să-și ciulească o clipă urechile, ca pentru a desluși vorbele înghițite de zăpadă ale lui Egger. Apoi se răsuci pe călcâie și începu să urce muntele, alergând în salturi mari. Egger se sculă cu chiu, cu vai, alunecă, se prăvăli din nou pe spate, înjurând, apoi se propti în mâini și reuși să se pună pe picioare.

— Întoarce-te! strigă el în urma păstorului, care fugea mâncând pământul.

Dar Hannes Coarne nu mai auzea. Egger își scoase curelele de pe umeri, dădu drumul coșului și se luă după el. După câțiva metri însă, se și opri gâfâind: panta era prea abruptă și, cu fiecare pas, se înfunda până la șolduri în zăpadă. În fața lui, făptura aceea uscățivă se micșoră repede, până pieri cu totul în albul de nepătruns al viscolului. Egger își duse mâinile pâlnie la gură și strigă din rărunchi:

— Stai pe loc, om prost ce ești! De moarte n-a scăpat nimeni pân-acum!

Dar degeaba: Hannes Coarne dispăruse fără urmă.

Andreas Egger coborî ultimele sute de metri până-n sat să-și încălzească, în birtul La capra de aur, inima pătrunsă de spaimă cu un castron de gogoși și un Krauterer¹ făcut în casă. Își căută un loc chiar lângă vechea sobă de teracotă, își puse mâinile pe masă și simți cum i se scurge înapoi în degete sângele cald. Ușița sobei era deschisă, înăuntru trosnea focul. Preț de o clipă i se păru că recunoaște în flăcări chipul păstorului de capre, care-l privea fix, fără nici o tresărire. Închise repede ușița și, strângând din ochi, dădu șnapsul pe gât. Când îi deschise iarăși, în fața lui era o femeie tânără. Stătea cu mâinile-n șolduri și îl privea. Avea părul scurt, cânepiu, iar pielea îi strălucea trandafirie în lumina focului din sobă. Lui Egger îi veniră-n minte purceii nou-născuți pe care, copil fiind, îi ridica uneori din fân și de ale căror burți moi cu iz de pământ, lapte și excremente își lipea fața. Se uită în jos la propriile-i mâini. Brusc i se părură ciudate, cum zăceau acolo, pe masă; grele, inutile și proaste.

— Încă unul? întrebă femeia, iar Egger încuviință din cap.

Îi aduse un pahar nou și, când se aplecă în față să i-l pună pe masă, îi atinse brațul cu o cută a bluzei. Atingerea, deși aproape insesizabilă, îi pricinui o durere fină ce părea să-i pătrundă, cu fiecare clipă, tot mai adânc în carne. O privi în ochi, ea-i surâse.

Toată viața, lui Andreas Egger avea să-i revină adesea amintirea acestui moment, a acestui surâs fugitiv din după-amiaza petrecută la birt, în fața sobei ce trosnea domol.

Când ieși din birt, ninsoarea stătuse. Se lăsase frigul și aerul era limpede. Fâșii de ceață se târau în sus pe versanții munților, ale căror vârfuri începuseră să strălucească în razele soarelui. Egger lăsă în urmă satul și o luă spre casă, călcând apăsat prin nămeți. Pe marginea pârâului, la doar câțiva metri sub vechea punte, se zbenguiau niște copii. Își aruncaseră ghiozdanele în zăpadă și se cățărau prin albie. Câțiva se dădeau pe fund pe apa înghețată, în timp ce alții se târau în patru labe pe gheață, ascultând clipocitul înfundat de dedesubt. Când îl văzură pe Egger, se adunară ca într-o haită și începură să strige:

— Șchiopu’! Șchiopu’!

Glasurile lor răsunătoare și limpezi umplură aerul sticlos ca țipetele tinerelor acvile ce se roteau la mare altitudine deasupra văii și înșfăcau în gheare caprele negre căzute prin râpe și iezii de pe pășune.

— Șchiopu’! Șontorogu’!

Egger puse jos coșul, rupse o bucată de gheață cât pumnul din malul înclinat al pârâului și, luându-și mult avânt, o azvârli cu putere spre ei. Nu-i nimeri însă, bucata de gheață zbură mult peste capetele copiilor; ajunsă în cel mai înalt punct al traiectoriei ei, păru o clipă să rămână suspendată acolo – un mic corp ceresc scânteind în bătaia soarelui. Apoi căzu, dispărând fără sunet în umbra brazilor scufundați în zăpadă.

1. Rachiu din plante aromatice (n. tr.).