Philip Roth

Fantoma iese din scenă

Traducere din limba engleză
şi note de Cristina Panaite

Traducere şi note revăzute
de Nadia Brunstein

Editura POLIROM
2010

© 2010 by Editura POLIROM

Colecţie BIBLIOTECA POLIROM este coordonată
de Bogdan-Alexandru Stănescu

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3458-3

ISBN PDF: 978-973-46-3459-0

ISBN Print: 978-973-46-1612-1

Redactor: Radu Pavel Gheo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

În anul 1997, Philip Roth a primit Premiul Pulitzer pentru Pastorala americană. În 1998 i-a fost decernată, la Casa Albă, National Medal of Arts, iar în 2002 Gold Medal in Fiction, cea mai înaltă distincţie a Academiei Americane, conferită anterior, printre alţii, lui John Dos Passos, William Faulkner şi Saul Bellow. A câştigat de două ori National Book Award, PEN/Faulkner Award şi National Book Critics Circle Award. În 2005, Complotul împotriva Americii a primit premiul Societăţii Istoricilor Americani pentru „un roman istoric excepţional pe tema Americii anilor 2003-2004“ şi a fost declarată cea mai bună carte a anului de către New York Times Book Review, San Francisco Chronicle, Boston Globe, Chicago Sun-Times, Los Angeles Times Book Review, Washington Post Book World, Time, Newsweek şi numeroase alte publicaţii periodice. În Marea Britanie, Complotul împotriva Americii a fost distins cu W.H. Smith Award pentru cea mai bună carte a anului, ocazie cu care Roth devine primul scriitor din tradiţia de patruzeci şi nouă de ani a acestui premiu care îl câştigă pentru a doua oară. Philip Roth este, de asemenea, cel de-al treilea scriitor american în viaţă a cărui operă va fi publicată într-o ediţie completă şi definitivă de Library of America. Ultimul dintre cele opt volume este prevăzut să apară în 2013.

Pentru B.T.

Dar înainte de-a te duce moartea,
O, du cu tine asta.

(Dylan Thomas, Găseşte carne pe oase)

1. Prezentul

N-am mai fost la New York de unsprezece ani. În afara intervenţiei chirurgicale de la Boston, pentru extirparea prostatei canceroase, în aceşti unsprezece ani nu m-am prea îndepărtat de drumeagul meu muntos din Berkshires şi, mai mult de-atât, după 11 septembrie, adică acum trei ani, rareori mi-am mai aruncat ochii pe vreun ziar sau am ascultat ştirile. Fără să simt că aş pierde ceva, ci la început pur şi simplu cu un soi de deşertăciune în suflet, am încetat să mai trăiesc – atât în prezent, cât şi în lume. Am pus de mult capăt impulsului de a mă ancora în ea şi de a-i aparţine.

De data asta am mers cu maşina două sute de kilometri spre sud, până în Manhattan, pentru o consultaţie la spitalul Mount Sinai, la un urolog specializat într-o procedură destinată să ajute miile de bărbaţi care, la fel ca mine, suferă de incontinenţă în urma operaţiei de prostată. Prin intermediul unui cateter inserat în uretră, pentru injectarea unui soi de colagen gelatinos chiar acolo unde gâtul vezicii urinare întâlneşte uretra, doctorul ăsta a obţinut o îmbunătăţire semnificativă a situaţiei pentru aproximativ cincizeci la sută dintre pacienţi. Nu era de fapt cine ştie ce, deoarece o „îmbunătăţire semnificativă“ însemna de fapt o ameliorare parţială a simptomelor: „incontinenţa acută“ devenea „incontinenţă moderată“, iar cea moderată devenea uşoară. Totuşi, fiindcă rezultatele lui erau superioare celor obţinute de alţi urologi, care foloseau, în mare, aceeaşi tehnică (căci nu se mai putea face nimic în privinţa celuilalt neajuns declanşat de prostatectomia totală, pe care eu, precum alte zeci de mii de bărbaţi, nu fusesem într-atât de norocos încât s-o evit – afectarea nervilor, ce provoca impotenţa), m-am dus la New York pentru o consultaţie la mult timp după ce mi-am imaginat că mă adaptasem la neajunsurile concrete ale situaţiei.

În anii care au urmat operaţiei am crezut sincer că o să pot trece peste ruşinea provocată de faptul că făceam pe mine şi peste derutantul şoc trăit mai ales în primul an şi jumătate, în lunile în care chirurgul îmi dăduse speranţe că incontinenţa avea să dispară treptat, cu timpul, aşa cum se întâmplase în cazul unui număr restrâns de pacienţi norocoşi. Dar, în ciuda rutinei zilnice impuse de necesitatea de a mă păstra curat şi de a nu duhni, niciodată nu m-am obişnuit întru totul să port acei chiloţi speciali, să-mi schimb scutecele şi să fac faţă eventualelor „accidente“, cum nu m-am putut obişnui nici cu umilinţa aferentă situaţiei, fiindcă, la şaptezeci şi unu de ani, iată-mă revenind în Upper East Side, în Manhattan, nu foarte departe de locul unde am trăit odinioară, pe când eram mai tânăr, sănătos şi voinic, iată-mă în holul de la intrarea secţiei de urologie de la spitalul Mount Sinai, pregătit să primesc asigurarea că, odată cu fixarea permanentă a colagenului pe gâtul vezicii urinare, voi putea să-mi controlez emisia de urină mai bine decât o face un copil mic. În timp ce aşteptam acolo, imaginându-mi intervenţia şi răsfoind teancurile de reviste People şi New York, mi-am zis: N-are nici un rost. Întoarce-te şi du-te acasă.

În toţi aceşti unsprezece ani am locuit singur într-o căsuţă de la marginea unui drumeag, într-un fund de ţară, după ce hotărâsem să trăiesc aşa, retras, cu vreo doi ani înainte să mi se diagnosticheze cancerul. Mă văd cu puţină lume. De la moartea vecinului şi prietenului meu Larry Hollis, de acum un an, trec şi două-trei zile fără să vorbesc cu cineva, cu excepţia menajerei, care vine şi face curat în fiecare săptămână, şi a bărbatului ei, care este îngrijitorul meu. Nu merg la dineuri, nu mă duc la cinema, nu mă uit la televizor şi nu am telefon mobil, aparat video, DVD-player sau computer. Continui să trăiesc în Epoca Maşinii de Scris şi habar n-am ce înseamnă World Wide Web. Nu mă mai obosesc nici să votez. Scriu în cea mai mare parte a zilei şi deseori şi noaptea. Citesc mai ales cărţile pe care le-am descoperit pentru prima dată în studenţie, capodopere ale literaturii a căror forţă de atracţie asupra mea nu s-a redus, ba uneori e chiar mai covârşitoare decât la începutul pasionantelor mele întâlniri cu ele. În ultimul timp am recitit Joseph Conrad pentru prima oară după cincizeci de ani, iar de curând am reluat Linia de umbră1, pe care am adus-o cu mine la New York, ca s-o mai răsfoiesc, după ce noaptea trecută am parcurs-o de la un capăt la altul pe nerăsuflate. Ascult muzică, mă plimb prin pădure, iar când e cald, înot în heleşteul meu, a cărui temperatură nu depăşeşte douăzeci de grade nici în timpul verii. Înot gol, departe de privirile tuturor, şi dacă, în osârdia mea, las o dâră vălurită de urină, tulburând vizibil apa din jur, nu-mi pasă şi nici nu mă-ncearcă vreo urmă de tristeţe, tristeţe ce m-ar fi copleşit în cazul în care vezica mi-ar fi cedat involuntar într-o piscină publică. Există chiloţi de plastic, fixaţi strâns cu elastic pe margini, chiloţi făcuţi special pentru înotătorii incontinenţi, despre care în reclame se zice că sunt impermeabili şi pe care, după o îndelungă şovăială, am decis să-i comand dintr-un catalog cu articole de baie şi i-am încercat în heleşteu. Am remarcat că purtarea acestor chiloţoi albi pe sub costumul de baie, deşi reuşise să mai diminueze problema din mintea mea, n-o eradicase totuşi pe de-a-ntregul. Prin urmare, am decis că, decât să mă pun într-o situaţie jenantă şi să-i deranjez pe ceilalţi, e mai bine să renunţ la ideea de a merge regulat la bazinul de la colegiu în cea mai mare parte a anului (cu chiloţoii ăia pe sub costumul de baie) şi m-am limitat să îngălbenesc în continuare, sporadic, apa propriului meu heleşteu în timpul celor câteva luni călduroase din Berkshires, unde, fie soare, fie ploaie, eu îmi fac turele câte o jumătate de oră în fiecare zi.

De câteva ori pe săptămână cobor cei treisprezece kilometri până în Athena, unde îmi cumpăr provizii, îmi dau hainele la curăţat, uneori mănânc, îmi cumpăr ciorapi sau vreo sticlă de vin ori merg la biblioteca de la Athena College. Tanglewood nu e prea departe, aşa că mă duc la concertele de acolo cam de zece ori în fiecare vară. Nu ţin conferinţe sau prelegeri, nu predau la colegiu şi nu apar la televiziuni. Când mi se publică vreo carte, prefer s-o trec sub tăcere. Scriu în fiecare zi a săptămânii – altminteri tac. Mă tentează ideea de a nu mai publica deloc… Tot ce-mi trebuie e să am de lucru, să am de lucru şi să lucrez, nu-i aşa? Ce mai contează dacă sunt incontinent sau impotent?

Larry şi Marylynne Hollis s-au mutat din West Hartford în zona munţilor Berkshires când el a ieşit la pensie, după ce fusese o viaţă întreagă avocat la o companie de asigurări din Hartford. Mai tânăr decât mine cu doi ani, Larry era un tip minuţios şi pedant, aparent convins că viaţa este sigură atâta timp cât totul e planificat în cele mai mici detalii, un tip de care, în lunile când a început pentru prima dată să mă includă în viaţa lui, am încercat din răsputeri să mă ţin departe. În cele din urmă am cedat, nu doar din cauza faptului că era atât de tenace în dorinţa lui de a-mi alina singurătatea, ci pentru că nu cunoscusem niciodată pe cineva asemenea lui, un adult a cărui copilărie tristă i-a marcat, potrivit propriilor estimări, toate deciziile luate după ce mama i-a murit de cancer când el avea zece ani, la doar patru ani după ce tatăl său, proprietar al unui magazin de linoleum din Hartford, fusese doborât cu aceeaşi cruzime de aceeaşi boală. Cum era singur la părinţi, Larry a fost trimis să locuiască la nişte rude, undeva pe lângă râul Naugatuck, la sud-vest de Hartford, în imediata apropiere a mohorâtului oraş industrial Waterby din Connecticut, şi acolo, în al său caiet şcolăresc cu „Lucruri de făcut“, şi-a notat proiectele sale de viitor, pe care avea să le urmeze pas cu pas tot restul vieţii. Începând de atunci, tot ce a întreprins a fost calculat conform principiului cauzalităţii. Nu se mulţumea decât cu nota zece şi, chiar adolescent fiind, înfrunta orice profesor care nu-i evalua corect prestaţia. A frecventat cursurile chiar şi pe timpul verii, pentru a termina liceul cât mai repede, ca să ajungă la colegiu înainte de a împlini şaptesprezece ani. A făcut acelaşi lucru şi în verile de la Universitatea din Connecticut, unde a beneficiat de o bursă integrală şi a lucrat tot anul la centrala termică a bibliotecii, pentru a-şi plăti cazarea şi masa, astfel încât să termine colegiul, să poată să-şi schimbe numele din Irwin Golub în Larry Hollis (cum îşi propusese să facă încă de la vârsta de zece ani), să se înroleze în aviaţie, unde a devenit pilot pe avioane de vânătoare, cunoscut lumii sub numele de locotenentul Hollis, şi să beneficieze de Legea Veteranilor2. A ieşit din armată, s-a înscris la Fordham şi, în schimbul celor trei ani de aviaţie, guvernul i-a plătit cei trei ani la Facultatea de Drept. Când era pilot şi avea unitatea în Seattle, i-a făcut asiduu curte unei fete drăguţe, care tocmai terminase liceul şi pe care o chema Collins. Ea răspundea exact cerinţelor lui în ceea ce privea o soţie: în primul rând trebuia să fie de sorginte irlandeză, apoi să aibă părul negru, ondulat, şi ochii de un albastru deschis, exact ca ai lui.

— N-am vrut să mă căsătoresc cu o evreică. N-am vrut ca urmaşii mei să fie crescuţi în religia mozaică şi să aibă de-a face cu evreii.

— De ce? l-am întrebat eu.

— Pentru că nu asta mi-am dorit eu pentru ei, a fost răspunsul lui.

Pentru că şi-a dorit ceea ce şi-a dorit şi nu şi-a dorit ceea ce nu şi-a dorit – acesta era de fapt răspunsul la orice întrebare pe care i-aş fi pus-o în legătură cu structura absolut artificială impusă vieţii sale după toţi acei ani în care se agitase atâta încercând să şi-o clădească. Când mi-a bătut prima oară la uşă, ca să se prezinte – la doar câteva zile după ce el şi Marylynne se mutaseră în casa cea mai apropiată de mine, la vreo şapte sau opt sute de metri mai în vale, pe drumeagul nostru –, a hotărât imediat că nu o să mai mănânc singur în fiecare seară, ci o să iau cina la ei acasă, cu el şi soţia lui, măcar o dată pe săptămână. Nu voia să mă lase singur duminica – nu putea suporta gândul că vreun om ar putea fi la fel de singur cum fusese el, băiatul orfan ce pescuia duminicile în râul Naugatuck împreună cu unchiul său, inspector de lactate la stat –, aşa că insista ca în fiecare duminică dimineaţă să facem plimbări împreună sau, dacă vremea era proastă, să jucăm ping-pong, un joc pe care îmi venea greu să-l suport, dar care îl obliga să joace, în loc să poarte o conversaţie despre felul cum se scriu cărţile. Îmi punea întrebări cumplit de ciudate despre scris şi nu era mulţumit până nu-l lămuream pe deplin. „De unde-ţi vin ideile?“ „Cum ştii dacă o idee e bună sau proastă?“ „Cum ştii când să foloseşti dialogul sau povestirea directă, fără dialog?“ „Cum ştii când o carte e terminată?“ „Cum îţi alegi fraza de început? Cum îţi alegi titlul? Cum îţi alegi fraza de final?“ „Care e cea mai bună carte pe care ai scris-o?“ „Care e cea mai proastă carte pe care ai scris-o?“ „Îţi iubeşti personajele?“ „Ţi-ai ucis vreodată vreun personaj?“ „Am auzit la televizor cum un scriitor spunea că personajele preiau controlul asupra cărţii şi o scriu ele. E adevărat?“ El îşi dorise un băiat şi o fată şi doar după naşterea celei de-a patra fiice Marylynne s-a opus dorinţei lui, refuzând să mai continue în încercarea de a aduce pe lume moştenitorul masculin planificat de Larry la vârsta de zece ani. Era un bărbat masiv, cu faţa pătrăţoasă, păr nisipiu şi cu nişte ochi smintiţi, de un albastru de gheaţă şi smintiţi, spre deosebire de ochii de un albastru de gheaţă ai lui Marylynne, care erau frumoşi, şi de ochii azurii ai celor patru simpatice fiice ale lor, care îşi urmaseră toate studiile la Wellesley, pentru că cel mai bun prieten al lui Larry din aviaţie avea o soră la Wellesley şi, atunci când o cunoscuse, ea etalase acel gen de rafinament şi manierele alese pe care ar fi vrut să le vadă şi la fetele lui. De câte ori mergeam împreună la restaurant (ceea ce făceam din două în două săptămâni, sâmbătă seara, căci nici în acest caz nu exista alternativă), era de aşteptat ca el să fie exigent cu chelnerul. Invariabil, avea câte o plângere legată de pâine. Nu era proaspătă. Nu era cum îi plăcea lui. Nu era suficientă pentru toată lumea.

Într-o seară, după cină, a apărut pe neaşteptate şi mi-a dăruit doi pisoi gălbui, abia trecuţi de opt săptămâni, unul cu părul lung şi altul cu părul scurt. Eu nu-i cerusem doi pisoi şi nici el nu făcuse vreo aluzie la un astfel de cadou. Mi-a spus că dimineaţa a fost la control la oftalmolog şi a văzut un anunţ pe biroul secretarei, cum că ar avea de dat doi pisoi. După-amiaza s-a dus la ea acasă şi mi-a ales doi – pe cei mai frumoşi dintre cei şase. Când văzuse anunţul, se gândise imediat la mine.

A pus pisoii jos, pe podea.

— Ceea ce duci tu nu e viaţă, a spus el.

— Cine are viaţa pe care şi-o doreşte?

— Păi, eu o am, ca să zic aşa. Am tot ce mi-am dorit. Nu vreau să te mai las să fii singur. Împingi lucrurile prea departe, ce dracu’! Exagerezi, Nathan.

— Ca şi tine.

— Pe dracu’! Eu nu trăiesc în felul ăsta. Îţi cer doar puţină normalitate. Duci o viaţă mult prea singuratică pentru o fiinţă umană. Măcar să ai nişte pisoi care să-ţi ţină de urât. În maşină am tot ce le trebuie.

Ieşi din nou şi, când se întoarse, deşertă pe podea mai multe pungi mari de la supermarket, în care erau jumătate de duzină de jucărioare, o duzină de conserve cu mâncare pentru pisici, o pungă mare cu nisip pentru pisici, o lădiţă de plastic, două farfurioare de plastic pentru mâncare şi două castroane de plastic pentru apă.

— Ai tot ce-ţi trebuie, mi-a zis el. Sunt adorabili. Uită-te la ei. Or să-ţi placă.

Luase lucrurile foarte în serios, iar eu n-am mai putut zice nimic în afară de:

— E foarte frumos din partea ta, Larry.

— Cum o să le zici?

— A şi B.

— Nu. Au nevoie de nume. Stai toată ziua cu nasu-n litere. Cel cu părul scurt e Shorty şi cel cu părul lung e Longy.

— Atunci aşa să fie.

În cadrul singurei mele relaţii veritabile de amiciţie m-am adaptat rolului stabilit de Larry. Practic, mă supuneam disciplinei lui Larry, ca toţi cei din viaţa lui. Imaginează-ţi: patru fete şi nici una care să spună „Dar eu prefer să studiez la Barnard, eu prefer să studiez la Oberlin“. Deşi când eram împreună cu el şi familia lui, n-am avut niciodată impresia că ar fi fost un părinte înfricoşător şi excesiv de tiranic, mi s-a părut ciudat că, din câte ştiam eu, nici una dintre ele nu se opusese vreodată tatălui lor când el le-a spus: Te duci la Wellesley şi cu asta basta. Însă docilitatea lor de fiice ascultătoare era pentru mine un spectacol mai puţin uimitor decât cel al propriei mele docilităţi. Pentru Larry ascensiunea la putere consta în supunerea totală a celor dragi lui; pentru mine, în a nu avea pe nimeni apropiat.

Îmi adusese pisoii într-o joi. I-am ţinut până duminică. Practic, în tot acest interval n-am lucrat deloc la cartea mea. În schimb, mi-am petrecut timpul jucându-mă cu ei, mângâindu-i, ţinându-i în poală împreună sau pe rând ori pur şi simplu privindu-i în timp ce mâncau, se jucau, se lingeau ori dormeau. Am pus lada cu nisip într-un colţ al bucătăriei, iar noaptea îi duceam în sufragerie şi închideam uşa de la dormitor în urma mea. Dimineaţa, când mă trezeam, prima mea grijă era să mă duc repede şi să văd ce fac. Stăteau acolo, lângă uşă, aşteptând s-o deschid.

Luni dimineaţă l-am sunat pe Larry şi i-am zis:

— Te rog, vino şi ia pisoii.

— Nu-ţi plac.

— Dimpotrivă. Dacă rămân la mine, n-o să mai scriu nici un cuvânt. Nu pot să ţin pisoii în casă.

— De ce nu? Ce naiba ai?

— Sunt prea drăgălaşi.

— În regulă. Minunat. Aşa şi trebuie.

— Vino şi ia-i, Larry. Dacă vrei, pot să-i duc eu înapoi la secretara oftalmologului. Dar nu pot să-i mai ţin.

— Ce-i asta? Un act de sfidare? O mostră de bravadă? Sunt eu disciplinat de felul meu, dar tu întreci orice măsură. Nu ţi-am adus pe cap doi oameni, ferească sfântu’! Ţi-am adus doi pisoi. Doi pisoiaşi.

— Şi i-am acceptat politicos, nu-i aşa? Am încercat, nu? Te rog să-i iei înapoi.

— Nu.

— Ştii, nu ţi-am cerut eu să-i aduci.

— N-are a face. Tu nu ceri niciodată nimic.

— Dă-mi telefonul de la cabinetul oftalmologului.

— Nu.

— Bine. Mă descurc singur.

— Eşti nebun.

— Larry, nu pot să mă transform într-o altă fiinţă din cauza unor pisoi.

— Dar tocmai asta se întâmplă. Exact ceea ce tu nu vrei să se întâmple. Nu te-nţeleg: tu, un tip inteligent, să ajungi în halul acesta! E ceva ce mă depăşeşte.

— În viaţă sunt multe lucruri de neînţeles. N-ar trebui să-ţi baţi capul cu mărunta mea obtuzitate.

— Bine. Ai câştigat. Vin să iau pisoii. Dar n-am terminat-o cu tine, Zuckerman.

— N-am nici un motiv să cred c-ai terminat sau c-o să termini... Şi tu eşti un pic sonat, să ştii!

— Pe naiba!

— Hollis, te rog! Sunt prea bătrân ca să-mi mai bat capul. Vino şi ia pisoii.

Cu puţin timp înainte ca a patra sa fiică să se mărite la New York – cu un tânăr avocat irlandezoamerican, care, întocmai ca Larry, absolvise Facultatea de Drept Fordham –, i s-a pus diagnosticul de cancer. În aceeaşi zi în care familia s-a dus la New York pentru pregătirile de nuntă, oncologul l-a internat pe Larry în spitalul universitar de la Farmington, în Connecticut. În prima noapte petrecută la spital, după ce infirmiera i-a făcut analizele şi i-a dat un somnifer, el a scos încă vreo sută de pastile sau cam aşa ceva, toate ascunse în trusa de bărbierit, şi, cu apa din paharul de la capul patului, le-a înghiţit în singurătatea camerei întunecate. A doua zi, dis-de-dimineaţă, Marylynne a primit un telefon de la spital şi a fost anunţată că soţul ei s-a sinucis. Câteva ore mai târziu, la insistenţele ei – doar nu-i fusese nevastă degeaba atâţia ani –, familia a continuat cu nunta, cu banchetul nupţial, şi abia după aceea s-au întors la Berkshires, ca să pregătească înmormântarea.

Mai târziu am aflat că Larry stabilise dinainte cu doctorul să fie internat în ziua respectivă şi nu în lunea următoare, ceea ce s-a aranjat foarte simplu. Astfel, toată familia se găsea în acelaşi loc în momentul când a primit vestea morţii sale. Mai mult, cum murise în spital, unde exista personal calificat pentru a se îngriji de cadavre, îi scutise pe Marylynne şi pe copii de tot grotescul ulterior unei sinucideri.

Avea şaizeci şi opt de ani când a murit şi, cu excepţia acelui obiectiv pe care-l menţionase în jurnalul său cu „Lucruri de făcut“ – ca într-o bună zi să aibă un fiu pe nume Larry Hollis jr. –, îşi dusese la îndeplinire, în chip surprinzător, toate ţelurile propuse încă de pe vremea când rămăsese orfan, la vârsta de zece ani. Reuşise să aştepte îndeajuns ca să-şi vadă fata cea mică măritată, la casa ei, şi reuşise să evite până şi lucrul de care se temuse cel mai tare: acela de a-şi pune copiii să asiste la teribila agonie a unui părinte pe moarte, la care el fusese martor atunci când, încet şi pe rând, tatăl şi mama lui fuseseră răpuşi de cancer. Până şi mie mi-a lăsat un mesaj. S-a gândit să aibă grijă chiar şi de mine. În lunea de după duminica în care am aflat cu toţii de moartea lui, am primit prin poştă următoarea scrisoare: „Nathan, băiete, nu vreau să rămâi aşa. Nu poţi să stai singur în lumea asta mare. Nu poţi să rămâi izolat de toate. Trebuie să-mi promiţi că n-o să continui viaţa pe care o duceai când te-am cunoscut. Prietenul tău credincios, Larry“.

De aceea eram acum în sala de aşteptare de la cabinetul urologului? Pentru că în urmă cu un an de zile Larry îmi trimisese bileţelul acela şi apoi se sinucisese? N-aveam cum să ştiu şi nici n-ar fi contat dacă aş fi ştiut. Mă găseam acolo pentru că mă găseam acolo, răsfoind un gen de reviste cum nu mai văzusem de ani de zile, zgâindu-mă la poze cu actori celebri, modele celebre, designeri celebri, bucătari celebri şi magnaţi, aflând de unde puteam să-mi cumpăr ce era mai scump, mai ieftin, mai la modă, mai strâmt, mai moale, mai haios, mai gustos şi mai vulgar din aproape tot ce producea America pentru consum şi aşteptând să-mi vină rândul la doctor.

Sosisem în după-amiaza de dinainte. Îmi rezervasem o cameră la Hilton şi, după ce mi-am scos lucrurile din valiză, am luat-o pe Sixth Avenue, vrând să vizitez oraşul. Dar cu ce să încep? Cu străzile pe care am locuit cândva? Cu localurile din cartier, unde mâncam la prânz? Cu chioşcul de la care-mi cumpăram ziarul şi librăriile pe unde bântuiam? Să reconstitui acele lungi plimbări pe care obişnuiam să le fac când ieşeam de la serviciu? Sau poate, de vreme ce tot nu-i prea mai văd, să-i caut pe ceilalţi membri ai speciei mele? În anii cât am lipsit, am primit telefoane şi scrisori, dar cum casa din Berkshires era mică şi eu nu încurajam vizitele, cu timpul contactele cu oamenii s-au rărit. Redactorii cu care lucrasem de-a lungul anilor se mutaseră de la respectivele edituri sau se pensionaseră. Mulţi dintre scriitorii pe care-i ştiam plecaseră din oraş, ca şi mine. Femeile pe care le cunoscusem îşi schimbaseră serviciul, se măritaseră ori plecaseră şi ele. Primele două persoane pe care m-am gândit să le vizitez muriseră. Ştiam că au murit, că figurile lor aparte şi binecunoscutele lor voci nu mai existau – şi totuşi, ajuns afară, în faţa hotelului, în timp ce mă hotăram cum şi pe unde să intru iar, pentru o oră sau două, în fosta mea existenţă, în timp ce mă gândeam cum mi-ar fi cel mai simplu să fac pasul înapoi, am trăit un moment asemănător cu cel trăit de Rip van Winkle3 atunci când, după ce dormise douăzeci de ani, a coborât din munţi şi a revenit în satul lui, convins că lipsise doar o noapte. Abia când şi-a pipăit brusc barba lungă şi căruntă ce-i acoperea faţa, a înţeles cât timp trecuse, aflând apoi şi că nu mai era supus al Coroanei britanice, ci cetăţean al nou-înfiinţatelor State Unite. De fapt nici eu n-aş fi putut să mă simt mai derutat ca acum nici de-aş fi apărut la intersecţia dintre Sixth Avenue şi 54th Street West cu puşca ruginită a lui Rip în mână, îmbrăcat în vechile lui straie şi cu o armată de curioşi înghesuindu-se în jurul meu, ca să studieze străinul golit de conţinut ce mergea prin mijlocul lor – o relicvă a trecutului printre zgomote, clădiri, trafic şi oameni care muncesc.

Am luat-o spre metrou, vrând să ajung în centru, la Ground Zero4. Să încep din locul unde s-a petrecut evenimentul cel mai important dintre toate. Dar pentru că m-am retras, atât ca martor, cât şi ca participant, n-am mai ajuns la metrou. Ar fi fost ceva complet nepotrivit cu personajul în care mă transformasem. În loc de asta, după ce-am traversat parcul, m-am trezit în sălile cunoscute de la Metropolitan Museum, pierzându-mi dupăamiaza ca un om oarecare, fără să aibă nimic mai bun de făcut.

A doua zi am ieşit de la doctor după ce mi-am făcut o programare în dimineaţa următoare, pentru injecţia cu colagen. Se anulase o altă programare, aşa că puteam intra eu pe listă. Asistenta mi-a zis că, în opinia doctorului, după operaţia din spital ar fi mai bine să rămân peste noapte la hotel în loc să mă întorc imediat la Berkshires. În asemenea cazuri rareori interveneau complicaţii, dar n-ar fi fost o măsură de precauţie tocmai exagerată să rămân în oraş până în dimineaţa următoare. Dacă nu intervenea ceva neprevăzut, puteam să plec acasă după aceea şi să-mi reiau activitatea normală. Doctorul se aştepta la o ameliorare considerabilă, neexcluzând posibilitatea ca injecţia să-mi redea aproape în totalitate controlul asupra vezicii urinare. În anumite cazuri colagenul „se plimbă“, mi-a explicat el, şi în cazul acesta se impune o a doua sau a treia intervenţie până să-l poată fixa permanent de gâtul vezicii, dar, pe de altă parte, uneori o singură injecţie putea să fie suficientă.

Bine, mi-am zis eu şi, în loc să iau o hotărâre doar după ce aş fi avut ocazia să judec mai bine lucrurile, odată ajuns acasă, m-am surprins că mă reped la locul liber de pe lista de programări. Nici după ce-am ieşit din mediul primitor al cabinetului, ca să intru în liftul ce ducea la parter, n-am fost în stare să dau dovadă de un dram de prudenţă şi să-mi reprim pofta de întinerire. În lift am închis ochii şi m-am văzut înotând la sfârşitul zilei în piscina de la colegiu, lipsit de griji şi de teama de a nu mă face cumva de ruşine.

Faptul că mă simţeam atât de triumfător era ridicol şi era, probabil, un indiciu nu atât al transformării promise, cât al preţului plătit pentru aspra disciplină a recluziunii mele şi decizia de a extirpa din viaţă tot ceea ce stătea între mine şi datoria mea – un preţ pe care până atunci îl ignorasem în mod voit (ignorarea voită fiind o componentă esenţială a disciplinei). La munte nu exista nimic care să-mi aţâţe speranţa. Căzusem la pace cu speranţa. Dar venisem la New York şi, în doar câteva ore, New Yorkul a făcut ceea ce le face de obicei oamenilor: a înviat posibilităţile. Şi speranţa se dezlănţuie.

Liftul s-a oprit la etajul de sub secţia de urologie şi în el a intrat o bătrânică firavă. Bastonul pe care-l avea şi pălăria de ploaie de un roşu spălăcit, trasă bine pe cap, îi dădeau un aer ciudat, şleampăt, dar auzind-o vorbind încet cu doctorul intrat odată cu ea – un bărbat pe la patruzeci şi ceva de ani, care o susţinea uşor de braţ –, auzind străinul ei accent englezesc, mi-am aruncat iar privirea asupra sa, întrebându-mă dacă nu cumva o cunoscusem cândva. Vocea îi era deosebită, ca şi accentul, mai ales că era o voce neaşteptat de copilărească şi de nevinovată, ce nu luase contact cu vitregiile sorţii, o voce pe care n-ai fi putut s-o asociezi cu o asemenea apariţie spectrală, ci cu o persoană tânără. Mi-e cunoscută vocea asta, mi-am zis eu. Mi-e cunoscut accentul. Mi-e cunoscută femeia. La parter, traversând holul spitalului în urma lor spre ieşire, l-am auzit din întâmplare pe doctor rostind numele femeii. Prin urmare, m-am luat după ea atunci când a părăsit spitalul şi s-a îndreptat către un snack-bar aflat la câteva cvartale mai la sud, pe Madison Avenue. Într-adevăr, o cunoşteam.

Era ora zece şi jumătate şi doar patru sau cinci clienţi mai serveau micul dejun. Ea s-a aşezat într-un separeu. Eu mi-am găsit o masă liberă. Nu părea să-şi fi dat seama că o urmărisem şi nici că mă aşezasem la câţiva metri de ea. Numele ei era Amy Bellette. O întâlnisem doar o singură dată. N-o uitasem niciodată.

Amy Bellette nu purta haine de stradă, ci doar pălăria aceea roşie, de ploaie, şi o flanelă spălăcită de lână, iar ceea ce părea a fi o rochie de vară din bumbac era de fapt un halat de spital de un albastru deschis, ale cărui găici fuseseră înlocuite la spate cu nasturi şi care era încins pe lângă talie cu un fel de cordon din sfoară. Ori e săracă lipită, ori e nebună, m-am gândit eu.

Un chelner i-a luat comanda şi după ce acesta s-a îndepărtat, ea şi-a deschis geanta şi a scos o carte, iar în timp ce citea, şi-a pus pălăria alături, distrată. În partea dinspre mine capul îi era sau îi fusese tuns de curând chilug – acum îi creştea un pufuşor – şi o cicatrice chirurgicală tăia o linie şerpuitoare de-a lungul craniului: o cicatrice recentă, bine delimitată, care se prelungea, arcuindu-se, din spatele urechii până la marginea sprâncenei. Restul părului, pe partea cealaltă a craniului, era de toate lungimile posibile: păr cărunt, împletit într-o coadă aproximativă, de-a lungul căreia degetele mâinii ei drepte se jucau absente cu el, la fel ca mâna unui copil care citeşte o carte. Vârsta ei? Şaptezeci şi cinci de ani. În 1956, când ne-am cunoscut, avea douăzeci şi şapte.

Am comandat o cafea, am băut-o cu înghiţituri mici, zăbovind în faţa ei, am terminat-o şi, fără să privesc în direcţia femeii, m-am ridicat şi am părăsit localul, precum şi surprinzătoarea reapariţie şi jalnica reconstituire a lui Amy Bellette, cea a cărei existenţă – atât de bogată în promisiuni şi aşteptări la prima noastră întâlnire – luase în mod evident o întorsătură foarte urâtă.

Operaţia de a doua zi a durat cincisprezece minute. Atât de simplu! O minune! Magia medicinei! Mă şi vedeam făcând ture în bazinul de la colegiu, purtând un costum de baie obişnuit şi fără să las în urmă nici o picătură de urină. Mă şi vedeam mergând fericit în lume, fără să mai car după mine o rezervă de tampoane absorbante din bumbac, pe care de nouă ani de zile le purtasem zi şi noapte în strânsoarea clinului de la chiloţii de plastic. O operaţie fără dureri, de cincisprezece minute, şi viaţa mi se părea din nou neţărmurită. Nu mai eram bărbatul incapabil de ceva atât de simplu ca urinatul într-o oală de noapte. Să deţii controlul asupra vezicii tale… oare ce om zdravăn şi sănătos se gândeşte vreodată la o asemenea libertate sau la apăsătoarea vulnerabilitate pe care o poate aduce pierderea ei, chiar şi pentru cei mai încrezători dintre noi? Eu, care nu mă gândisem niciodată la aşa ceva, care încă de la doisprezece ani avusesem o înclinaţie spre ciudăţenii şi am încurajat tot ce era mai neobişnuit în mine… ei, acum puteam să fiu şi eu la fel ca toţi ceilalţi.

Ca şi cum eterna umbră a umilinţei, planând deasupra noastră, n-ar fi de fapt ceea ce îl leagă pe fiecare de toţi ceilalţi.

M-am întors la hotel cu mult înainte de amiază. Aveam destule de făcut ca să-mi omor timpul cât aşteptam să treacă ziua aceea şi să mă pot întoarce acasă. În după-amiaza precedentă – după ce hotărâsem s-o las în pace pe Amy Bellette – m-am dus la Strand, vechiul anticariat din Union Square, şi am cumpărat cu mai puţin de o sută de dolari ediţiile originale ale celor şase volume de povestiri ale lui E.I. Lonoff. Cărţile se găseau şi în biblioteca mea de-acasă, dar le-am cumpărat totuşi, cărându-le după mine la hotel, ca să frunzăresc în ordine cronologică diversele volume în orele pe care le mai aveam de petrecut la New York.

Când faci un asemenea experiment, după ce ai stat departe de opera unui scriitor vreme de douăzeci sau treizeci de ani, nu poţi şti cu certitudine ce vei descoperi fie despre anacronismul scriitorului admirat odinioară, fie despre naivitatea entuziastului care ai fost odinioară. Însă pe la miezul nopţii nu eram mai puţin convins decât în anii 1950 că orizontul restrâns al prozei lui Lonoff, sfera lui limitată de interese şi reticenţa sa inflexibilă, în loc să ducă la o prăbuşire interioară a implicaţiilor poveştii, diminuându-i impactul, au produs în schimb reverberaţii tainice de gong, reverberaţii ce i-au făcut pe unii să se minuneze cum de pot fi alăturate atât de multă profunzime şi atât de multă superficialitate într-un spaţiu atât de restrâns, ce se asociază cu un scepticism atât de cuprinzător. Exact economia de mijloace transforma fiecare povestire nu în ceva ridicol, ci într-un act de magie, ca şi cum un basm, o poveste sau o poezie pentru copii, din cele spuse de Mama Gâscă, ar fi fost iluminate din interior de gândirea filozofică a lui Pascal.

Era la fel de bun precum bănuiam. Chiar mai bun. Era ca şi cum o anumită culoare ar fi lipsit din spectrul literaturii noastre sau ar fi fost ascunsă şi nu o mai avea nimeni în afară de Lonoff. Acea culoare era Lonoff, scriitorul american fără pereche al secolului douăzeci, cel ale cărui opere nu se mai tipăriseră de decenii. Mă întrebam dacă opera i-ar mai fi fost complet uitată în cazul în care ar fi terminat un roman şi ar fi apucat să-l publice înainte de moarte. Mă întrebam dacă lucrase la vreun roman către finalul vieţii. Dacă nu, cum să înţelegi tăcerea ce i-a precedat sfârşitul, acei cinci ani care au coincis cu desfacerea căsătoriei cu Hope şi noua lui viaţă alături de Amy Bellette? Îmi aminteam şi acum felul caustic şi resemnat în care mi-a descris mie, tânărul lui discipol şi admirator dornic să-l urmeze, monotonia unei existenţe care, pe parcursul ultimilor treizeci şi cinci de ani, se compunea din: scrierea conştiincioasă a povestirilor pe parcursul zilei, cititul cu maximă concentrare şi cu un carneţel alături seara şi, când era aproape amuţit de epuizare mentală, împărţirea mesei şi a patului cu credincioasa, nefericita şi însingurata lui consoartă. (Pentru că disciplina trebuia impusă nu numai lui însuşi, ci şi celor ce intrau pe orbita sa.) Te-ai fi aşteptat să vezi o regenerare a forţei – şi, odată cu asta, a productivităţii – unui scriitor atât de original şi cu o putere de luptă atât de impresionantă, care nu împlinise încă şaizeci de ani şi reuşise în cele din urmă să scape de regimul de detenţie (sau fusese forţat să scape, prin plecarea mânioasă şi fulgerătoare a soţiei) şi să-şi ia drept pereche o tânără încântătoare, inteligentă şi plină de adoraţie, având jumătate din vârsta lui. Ţi-ai fi imaginat că, odată rupt de peisajul rural şi de viaţa conjugală, care îl ţinuseră amândouă în şah – şi făcuseră ca activitatea lui artistică să devină un sacrificiu neînchipuit de dur –, E.I. Lonoff n-ar fi trebuit să fie atât de aspru pedepsit pentru încăpăţânarea sa, n-ar fi trebuit redus la o tăcere atât de anihilantă doar pentru că a îndrăznit să creadă că i s-ar putea permite să rescrie de cincizeci de ori pe zi acelaşi paragraf trăind altundeva decât într-o cuşcă.

Care a fost de fapt povestea acelor cinci ani? După ce s-a întâmplat într-adevăr ceva cu acest scriitor blând şi solitar, care, ajutat de disperata ironie ce-i marcase viziunea asupra lumii, s-a resemnat curajos în faţa faptului că nu i se va mai întâmpla nimic niciodată, oare ce-a mai urmat? Amy Bellete trebuia să ştie, căci asta i s-a întâmplat lui Lonoff: apariţia ei. Dacă exista pe undeva un manuscris al romanului lui Lonoff, terminat sau neterminat, tot numai ea putea şti. În cazul în care moştenirea nu-i revenise în totalitate lui Hope şi celor trei copii, manuscrisul trebuia să fie în posesia ei. Şi oare romanul aparţinea de drept membrilor apropiaţi ai familiei, rămaşi încă în viaţă, sau lui Amy, care a stat alături de el pe parcursul scrierii cărţii, citind fiecare pagină a fiecărei ciorne, şi a ştiut cât de bine sau cât de prost a mers noul proiect? Chiar dacă moartea îi împiedicase finalizarea, de ce capitolele terminate n-au apărut în revistele literare trimestriale care obişnuiau să-i publice povestirile? Să fi fost din cauza faptului că romanul nu era suficient de bun încât să se fi interesat cineva de publicarea lui? Şi dacă aşa stăteau lucrurile, acel eşec era o consecinţă a faptului că el renunţase la tot ce l-ar fi putut ţine încătuşat lângă talentul său, că, într-un final, îşi cucerise libertatea şi descoperise plăcerea de care captivitatea fusese menită să-l protejeze? Sau poate că n-a reuşit niciodată să suporte ruşinea de a fi fugit de suferinţă, în ciuda plecării lui Hope? Dar nu Hope fusese cea care, prin plecarea ei, întrerupsese suferinţa pentru el? Era un scriitor teribil de hotărât şi experimentat, pentru care realizarea unui stil laconic personal, cu o fluenţă naturală a limbii comune, fusese un chin continuu, depăşit doar printr-o sârguincioasă exersare a răbdării şi voinţei… şi-atunci de ce să aibă un blocaj de cinci ani? De ce un nou început atât de banal – schimbarea traseului vieţii la vârsta mijlocie, considerată de regulă un soi de împlinire, prin găsirea unei noi iubite şi schimbarea domiciliului – să taie aripile unui om dotat cu atâta putere de rezistenţă câtă avea Lonoff?

Dacă într-adevăr asta o fi fost succesiunea de evenimente care i-a tăiat aripile.

Când eram pe punctul să adorm, mi-am dat seama cât de mult m-au ajutat aceste întrebări să înţeleg ce anume l-a redus la tăcere pe Lonoff în ultimii săi ani. Dacă între cincizeci şi şase şi şaizeci şi unu de ani nu reuşise să scrie un roman, asta fusese, probabil, din cauză că (aşa cum poate că el bănuise dintotdeauna) pasiunea romancierului pentru amplificare era doar o altă formă de exces, care mergea în direcţia opusă înclinaţiei sale specifice spre esenţializare şi simplificare. Pasiunea romancierului pentru amplificare explica, probabil, de ce mi-am petrecut eu ziua punându-mi, înainte de orice, toate aceste întrebări.

Ceea ce nu explica însă incapacitatea mea de a mă prezenta în faţa lui Amy Bellette în acel snackbar şi de a afla de la ea, dacă nu tot ce se putea afla, atunci măcar tot ce era ea dispusă să spună.

Cei trei copii erau deja mari şi plecaseră de acasă în 1956, atunci când i-am întâlnit eu pe Lonoff şi pe Hope, şi, cu toate că lui disciplina chinuitoare a scrisului zilnic nu i-a fost deloc influenţată de plecarea lor – sau nu mai mult decât de dispariţia pasiunii din viaţa conjugală –, reacţia lui Hope la faptul că se afla izolată în acel îndepărtat conac de ţară din Berkshires s-a manifestat cu intensitate chiar şi în doar cele câteva ore cât am stat eu acolo. Şi-a dat toată osteneala să rămână calmă şi sociabilă în timpul cinei din seara când am sosit, însă în cele din urmă a cedat nervos şi, după ce a izbit de perete un pahar cu vin, a fugit de la masă plângând, lăsându-l pe Lonoff să-mi explice – sau, aşa cum s-a şi întâmplat, să nu se simtă obligat să-mi explice – care era problema. A doua zi dimineaţă la micul dejun, la care Amy şi cu mine eram amândoi prezenţi, iar incendiara musafiră a casei, cu atitudinea ei fermecătoare, senină şi stăpânită, cu mintea ei limpede, purtarea abilă, misterul personal şi umorul ei sclipitor, s-a dovedit deosebit de încântătoare, faţada de stoicism a lui Hope a cedat din nou, dar de data asta, când s-a ridicat de la masă, s-a dus să-şi facă bagajul, şi-a pus apoi haina şi, în ciuda gerului teribil şi a drumurilor acoperite de zăpadă, a ieşit pe uşa casei, anunţând că lasă postul de nevastă neglijată a marelui scriitor nimănui altcuiva decât fostei studente a lui Lonoff, care era (după toate aparenţele) şi iubita lui.

— Acum aici e casa ta în mod oficial! o anunţă ea pe tânăra învingătoare şi plecă la Boston. De acum înainte tu vei fi persoana cu care nu va trăi!

Eu am plecat doar cu o oră mai târziu şi de atunci nu m-am mai întâlnit cu nici unul dintre ei. Mă nimerisem din pură întâmplare acolo la momentul crizei. Îi trimisesem lui Lonoff dintr-o colonie a scriitorilor din apropiere, unde stăteam pe atunci, un pachet cu primele mele povestiri publicate şi o convingătoare scrisoare de prezentare, reuşind astfel să obţin invitaţia aceea la cină, care, din cauza vremii proaste, ce mă împiedicase să plec, se transformase în şedere peste noapte. De la sfârşitul anilor 1940, în anii 1950 şi până la moartea sa, survenită în 1961 în urma leucemiei, Lonoff a fost, probabil, cel mai apreciat autor de proză scurtă din America – dacă nu în întreaga ţară, atunci măcar pentru elitele intelectuale şi academice – şi a publicat şase antologii de texte, al căror amestec de comedie şi amărăciune spulberase în totalitate obişnuitul sentimentalism din nefericita poveste de viaţă a imigrantului evreu. Proza lui se citea ca o înşiruire de vise dezarticulate, însă fără ca în ea să se sacrifice concreteţea timpului şi a spaţiului în favoarea contrafacerilor suprarealiste sau a găselniţelor realismului magic. Producţia sa anuală de povestiri nu fusese niciodată foarte mare şi în ultimii cinci ani, când se credea că lucrează la un roman, cel dintâi al său, cartea care, potrivit admiratorilor, ar fi trebuit să-i aducă recunoaşterea internaţională şi premiul Nobel, pe care oricum ar fi trebuit deja să-l primească, Lonoff n-a publicat nici o povestire. Fuseseră anii când locuise cu Amy la Cambridge şi întreţinuse contacte sporadice cu Harvardul. Nu s-a căsătorit niciodată cu Amy. Din câte se pare, în aceşti cinci ani, din punct de vedere legal, nu fusese niciodată liber să se căsătorească cu cineva. Apoi a murit.

În seara dinainte de-a pleca înapoi acasă, m-am dus să mănânc la un mic restaurant italian, nu departe de hotel. Proprietarii nu se schimbaseră de la începutul anilor 1990, când mâncasem ultima oară acolo, şi, spre surprinderea mea, am fost întâmpinat de mezinul familiei, Tony, care mi-a spus pe nume şi m-a condus la masa din colţ, favorita mea dintotdeauna, fiindcă era cea mai retrasă.

Tu pleci, în timp ce alţii, nu prea mulţi, rămân pe loc, continuând să facă ceea ce au făcut dintotdeauna, iar când te întorci, te minunezi că-i vezi tot acolo şi pe moment te simţi uşurat fiindcă există cineva care-şi petrece întreaga viaţă în acelaşi locşor, neavând deloc chef să plece.

— V-aţi mutat, domnule Zuckerman, mi-a zis Tony. Nu v-am mai văzut pe-aici.

— M-am mutat în nord. Acum stau la munte.

— Trebuie să fie frumos acolo. Un loc liniştit şi plăcut pentru scris.

— Aşa e, am spus eu. Ce îţi mai face familia?

— Toată lumea e bine. Însă Celia s-a prăpădit. V-o mai amintiţi pe mătuşa mea? Stătea la casă.

— Bineînţeles. Îmi pare rău să aflu că a murit. Nu era prea bătrână.

— Nu, deloc. Dar anul trecut s-a îmbolnăvit şi a ţinut-o tot aşa până s-a dus. Arătaţi bine, continuă el. Doriţi să beţi ceva? Un Chianti, aşa-i?

Deşi părul lui Tony căpătase o culoare gri metalică, la fel ca părul bunicului său, Pierluigi, aşa cum se vedea din portretul în ulei al emigrantului ce înfiinţase restaurantul, chipeş ca un actor în costumul său de bucătar-şef – portret ce atârna în continuare aproape de garderobă –, şi cu toate că trupul lui Tony se îngrăşase şi se buhăise de când îl văzusem ultima oară, pe când avea vreo treizeci, treizeci şi cinci de ani, atunci când era singurul membru slab şi ciolănos din neamul lui bine hrănit, adică în urmă cu câteva sute de mii de farfurii cu macaroane, meniul nu se schimbase, specialităţile nu se schimbaseră, pâinea din coşul de pâine nu se schimbase şi, când căruciorul cu dulciuri adus de ospătarul-şef a trecut pe lângă masa mea, am văzut că nici ospătarul-şef şi nici dulciurile nu se schimbaseră. Ai fi zis că nici relaţia mea cu toate astea nu se schimbase câtuşi de puţin, de vreme ce ţineam băutura în mână, molfăiam o bucată de pâine italienească, asemenea celei din care mâncasem aici de zeci de ori pe vremuri, şi mă simţeam ca acasă – şi totuşi nu era aşa. Mă simţeam ca un impostor ce se preface că e bărbatul pe care Tony îl cunoscuse odinioară şi care dintr-odată tânjea din tot sufletul să fie acel bărbat. Trăind însă vreme de unsprezece ani în singurătate în cea mai mare parte a timpului, mă descotorosisem de el. Plecasem ca să scap de o ameninţare reală. De fapt am stat acolo, departe, pentru a scăpa de ceea ce nu mă mai interesa şi, precum cineva care nu visează să trăiască, pentru a mă elibera de consecinţele durabile ale greşelilor făcute în viaţă (în cazul meu repetatele eşecuri conjugale, infidelităţile ascunse, bumerangul emoţional al atracţiei erotice). Pesemne că, odată ce trecusem la acţiune, în loc să mă limitez doar să visez c-o fac, s-a întâmplat ca, pe parcursul acestui proces, să mă descotorosesc de mine însumi.

Îmi adusesem cu mine ceva de citit, aşa cum obişnuiam să fac atunci când luam masa la Pierluigi’s. Trăind singur, mă deprinsesem să citesc în timp ce mâncam, dar atunci am pus ziarul pe masă şi, în loc să citesc, m-am uitat în jur, la cei care luau cina în New York City în seara aceea de 28 octombrie 2004. Iată una din cele mai mari satisfacţii ale vieţii: străini ce mâncau laolaltă într-un restaurant mic şi bun, hrănind himera armoniei dintre oameni. Şi eu eram unul dintre ei. Era puţin cam târziu ca să descopăr ceva important într-o experienţă atât de banală, dar am făcut-o.

Abia când mi s-a adus cafeaua, am deschis ziarul: ultimul număr din The New York Review of Books. Nu mai văzusem nici un exemplar de când plecasem din New York. Nu mai dorisem să văd vreunul, cu toate că fusesem abonat la el încă de la apariţia lui, la începutul anilor 1960, şi în primii ani fusesem ocazional şi colaborator. Trecând pe lângă un chioşc de ziare, în drum spre Pierluigi’s, am zărit în partea de sus a primei pagini, deasupra unei serii de caricaturi cu candidaţii la preşedinţie, făcută de David Levine, o banderolă cu un titlu mare, cu litere galbene, care anunţa o „Ediţie electorală specială“, şi, sub asta, deasupra unei liste cu câteva zeci de nume de colaboratori, cuvintele „Alegerile şi viitorul Americii“. I-am dat vânzătorului patru dolari şi cincizeci de cenţi şi am luat ziarul cu mine la restaurant. Dar acum îmi părea rău că l-am cumpărat şi, până când curiozitatea mi-a învins reţinerea, în loc să încep cu sumarul şi cu paginile de început ale suplimentului electoral, mi-am reluat timid revenirea în lume cu pagina de la sfârşit şi cu mica publicitate. „Fotografă FRUMOASĂ/ profesoară de arte, mamă afectuoasă...“ „POLIVALENTĂ, PROFUNDĂ, DORITOARE şi disponibilă, căsătorită legal...“ „DINAMIC, AMATOR DE DISTRACŢII, ÎN FORMĂ, realizat, cu multe interese...“ „OCHI VERZI, nostimă, excentrică, voluptuoasă...“ Trecând la „Imobiliare“ şi la scurta rubrică de „Închirieri“ – plasată deasupra celei mult mai lungi de la „Închirieri internaţionale“, unde locuinţele disponibile erau în mare parte la Paris şi Londra –, am dat peste un anunţ care mi se adresa atât de direct şi de clar, încât m-am simţit mânat ca de un bici al întâmplării, al purei întâmplări, ce părea încărcată de înţelesuri.

Cuplu de scriitori SERIOŞI, 30-35 ani, doreşte să schimbe apartament de trei camere, confortabil, plin de cărţi, în Upper West Side, cu locuinţă liniştită la ţară, 150 km de New York. Preferabil New England. Schimb imediat, un an de zile ar fi ideal...

Fără să mai aştept – la fel de precipitat cum mă dovedisem şi în cazul injecţiei cu colagen, la care ar fi trebuit să chibzuiesc acasă înainte de a accepta s-o fac, şi la fel de precipitat cum cumpărasem The New York Review –, am coborât scările de lângă bucătărie, căutând un telefon cu fise. Îmi aminteam că exista unul atârnat pe peretele de vizavi de toaleta bărbaţilor. Am copiat numărul de telefon pe o bucăţică de hârtie pe care scrisesem „Amy Bellette“. Am format repede numărul şi i-am spus bărbatului care a răspuns că i-am văzut anunţul cu schimbul de locuinţă pe o perioadă de un an, iar eu aveam o căsuţă de ţară în vestul statului Massachusetts, pe un drumeag de pe o culme muntoasă, faţă în faţă cu o zonă mlăştinoasă, adăpost al păsărilor şi faunei sălbatice. New Yorkul era la două sute de kilometri distanţă, cei mai apropiaţi vecini la opt sute de metri, iar la treisprezece kilometri, undeva în vale, se afla orăşelul universitar, unde puteai găsi un supermarket, o librărie, o vinărie, o bibliotecă bună în campus şi un bar prietenos, cu hrană comestibilă. Dacă i se părea că ar corespunde cu ceea ce voia, am spus eu, puteam să-i fac o vizită, să văd apartamentul şi să discutăm despre schimb. Mă aflam la doar câteva cvartale depărtare de Upper West Side şi, dacă nu-l deranja, puteam să ajung la el în câteva minute.

Bărbatul a început să râdă.

— Am impresia că intenţionaţi să vă mutaţi aici chiar în seara asta.

— Dacă vreţi să plecaţi în seara asta, i-am răspuns eu – şi vorbeam serios.

Înainte să mă întorc la masă, m-am oprit la toaleta bărbaţilor şi am intrat în singura cabină, unde mi-am dat jos pantalonii, ca să văd dacă procedura începuse să-şi arate rezultatele. Ca să anulez ceea ce vedeam, am închis ochii, şi ca să anulez ceea ce simţeam, am înjurat cu voce tare „Ce vis de rahat!“, înţelegând prin asta visul de a fi dintr-odată la fel ca toată lumea.

Am înlăturat tamponul absorbant de bumbac din chiloţii de plastic şi l-am înlocuit cu unul nou, din pacheţelul pe care-l purtam în buzunarul interior al sacoului. Am înfăşurat tamponul murdar în hârtie igienică, l-am aruncat în coşul cu capac de lângă chiuvetă, m-am spălat, mi-am şters mâinile şi, alungându-mi tristeţea, am urcat la etaj, ca să plătesc nota.

Am luat-o pe 71st Street West, constatând cu surprindere că la Columbus Circle fortăreaţa voluminoasă a Coliseumului se transformase într-o pereche de zgârie-nori de sticlă, uniţi la mijloc şi tapetaţi la nivelul străzii cu magazine şic. Am intrat şi am ieşit din galerii şi, în timp ce înaintam pe Broadway, spre nord, m-am simţit nu neapărat ca într-o ţară străină, ci mai degrabă ca o victimă a unei iluzii optice. Lucrurile păreau toate reflectate într-o oglindă deformantă dintr-un parc de distracţii şi totul era concomitent familiar şi irecognoscibil. Nu fără greutate, cum am spus, îmi clădisem un stil de viaţă personal şi singuratic. Îi cunoşteam dificultăţile şi bucuriile şi, de-a lungul anilor, îmi fasonasem sfera nevoilor până la limite acceptabile, renunţând de multă vreme la emoţie, intimitate, aventură şi adversităţi în favoarea unui contact liniştit, constant şi previzibil cu natura, cu lecturile şi cu munca mea. De ce să ispiteşti neprevăzutul? De ce să atragi alte şocuri sau surprize decât cele pe care bătrâneţea le va aduce oricum, fără să te anunţe? Şi totuşi am mers în continuare pe Broadway, trecând de mulţimea de la Lincoln Center, căreia n-am vrut să mă alătur, de complexele de cinematografe, ale căror filme n-aveam nici un chef să le văd, de magazinele cu obiecte din piele şi magazinele alimentare cu delicatese, ale căror produse n-aveam chef să le cumpăr, nedorind să mă opun vigorii speranţei nebune de întinerire, care-mi influenţa toate acţiunile, şi nici speranţei deşarte că procedura va putea să anuleze cel mai grav aspect al declinului meu, dar şi conştient de greşeala pe care o făceam – un întors din morţi, un individ care s-a rupt de contactele lui intense cu oamenii şi de posibilităţile lor, nutrind speranţa iluzorie a unui nou început. Viaţa mi se părea din nou fără oprelişti, dar nu graţie propriilor mele capacităţi mentale, ci datorită trupului meu remodelat. Desigur că e rău să faci aşa ceva, e o nebunie, dar dacă-i aşa, mă gândeam eu, ce este corect să faci, ce e normal şi cine sunt eu ca să pot spune că am ştiut întotdeauna ce se cuvine să fac? Am făcut ce am făcut – asta e tot ce poate să ştie cineva atunci când priveşte în urmă. Mi-am înjghebat propriul calvar din inspiraţie şi inepţie – inspiraţia a fost inepţia – şi, mai mult ca sigur, acum fac acelaşi lucru. Şi o fac iar cu această viteză nebună, de parcă m-aş teme că nebunia mea e pe cale să se evapore în orice moment şi că o să încetez să continui cu tot ceea ce fac pentru că ştiu foarte bine că n-ar trebui s-o fac.

Ascensorul micii clădiri de cinci etaje, din cărămidă albă, m-a dus la ultimul nivel, unde am fost întâmpinat în pragul apartamentului 6B de un tânăr grăsuţ, cu un aer blajin şi simpatic, care a zis imediat:

— Dumneavoastră sunteţi scriitorul.

— Da. Şi dumneavoastră?

— Un scriitor, a răspuns el, zâmbind.

M-a condus înăuntru şi m-a prezentat soţiei.

— Şi iată încă un scriitor, al treilea, a spus el.

Ea era o tânără înaltă şi suplă care, spre deosebire de soţul ei, nu mai lăsa să se vadă nici un strop din acea alură jucăuşă şi copilărească – sau cel puţin nu în seara asta. Peste faţa ei lungă şi îngustă cădea o cortină de păr drept şi subţire, care-i ajungea până pe umeri şi puţin mai jos, iar tunsoarea ei părea făcută în aşa fel încât să ascundă vreun cusur care ar fi pocit-o – deşi în nici un caz nu putea fi vorba de un semn fizic, căci, indiferent ce altceva o fi ascuns, femeia avea un ten impecabil, catifelat şi neted. Faptul că era iubită neţărmurit de soţul ei şi reprezenta sursa lui vitală se vedea cu claritate în tandreţea nedisimulată cu care o înconjura fiecare privire şi gest al lui, chiar şi atunci când spusele ei nu-i erau neapărat pe plac. Era clar că, dintre ei doi, ea era considerată cea mai strălucită şi că personalitatea lui era învăluită de a ei. Numele femeii era Jamie Logan, cel al bărbatului, Billy Davidoff, şi în timp ce-mi arătau apartamentul, se vedea că lui începuse să-i facă plăcere să mi se adreseze respectuos cu „domnule Zuckerman“.

Era un apartament drăguţ, cu trei camere spaţioase, mobilate cu mobilier scump şi modern, de concepţie europeană, cu preşuri orientale ici şi colo şi un frumos covor persan în sufragerie. În dormitor exista un spaţiu generos de lucru, cu o vedere spre un platan mare, plasat în curtea din spate, şi un alt spaţiu de lucru în sufragerie, al cărei geam dădea spre biserica de vizavi. Peste tot erau stivuite cărţi, iar pe pereţii unde nu existau rafturi încărcate de volume erau puse fotografii înrămate, făcute de Billy, cu grupuri statuare din oraşe italiene. Cine finanţa modesta opulenţă a acestor doi tipi de treizeci de ani? Bănuiam că banii erau ai lui, că s-au întâlnit la vreun colegiu umanist ca Amherst, Williams sau Brown – un băiat evreu blând, prosper, cu inimă mare, şi o dârză şi săracă irlandeză, pe jumătate italiancă, probabil, care, începând cu şcoala elementară, nu încetase niciodată să exceleze, o fată ce-şi făcea loc prin propriile forţe, poate chiar un pic oportunistă...

Mă înşelam. Banii erau ai fetei şi proveneau din Texas. Tatăl ei era un petrolist din Houston, cu origini cât se poate de americane. Familia evreiască a lui Billy avea un magazin de geamantane şi umbrele în Philadelphia. Cei doi se întâlniseră la un curs universitar de compoziţie literară de la Columbia. Nici unul nu publicase încă vreo carte, însă acum cinci ani ei îi apăruse în The New Yorker o povestire care stârnise interesul agenţilor literari şi al editorilor şi câteva interogaţii despre un eventual roman. Nu aş fi ghicit din prima că ea avea un talent creator mai puternic.

După ce mi-au prezentat apartamentul, am luat loc în sufrageria liniştită, cu geamuri termopan. Bisericuţa luterană de peste drum, o clădire mică şi fermecătoare, cu ferestre înguste, arcade ogivale şi o faţadă din piatră de râu, deşi probabil că fusese construită la începutul anilor 1900, părea făcută să-i transpună pe credincioşii din Upper West Side înapoi cu cinci sau şase secole, într-un sat din Europa nordică. Afară, în imediata apropiere a ferestrei, frunzele în formă de evantai ale unui viguros arbore de ginkgo începeau să-şi piardă verdele din timpul verii. Când am intrat în apartament, o înregistrare cu Ultimele patru cântece ale lui Strauss se auzea încet din fundal şi când Billy s-a dus să închidă CD-playerul, m-am întrebat dacă el şi Jamie ascultau întâmplător Ultimele patru cântece înainte să apar eu sau dacă sosirea mea l-a făcut pe unul din ei să pună o astfel de muzică dramatic de elegiacă şi tulburător de emoţionantă, scrisă de un om foarte bătrân, aflat în amurgul vieţii.

— Instrumentul lui preferat este vocea feminină, am spus eu.

— Sau două voci, preciză Billy. Combinaţia lui favorită era de două femei cântând împreună. Finalul de la Rosenkavalier. Finalul de la Arabella. Şi în Elena Egipteanca.

— Îl ştii bine pe Strauss, i-am zis eu.

— Ei bine, vocea feminină este şi instrumentul meu preferat.

Când a spus asta, intenţiona să-şi flateze nevasta, însă eu m-am prefăcut că nu înţeleg.

— Compui şi muzică? l-am întrebat.

— Nu, nu! a zis Billy. Îmi dă destulă bătaie de cap proza.

— Ei bine, casa mea din pădure nu este cu mult mai liniştită decât locul ăsta.

— Plecăm doar pentru un an, a spus Billy.

— Pot să întreb de ce?

— E ideea lui Jamie, îmi răspunse el pe un ton ce nu suna la fel de blând cum mi-l imaginasem.

Nevrând să creadă că o interoghez, mi-am aruncat doar privirea înspre ea. Avea o puternică prezenţă senzuală – poate că încerca să-şi menţină o siluetă mai slabă tocmai ca să nu pară şi mai senzuală. Sau poate că dimpotrivă, de vreme ce sânii ei nu arătau ca ai unei femei subnutrite. Purta blugi, o bluză decoltată din mătase cu dantelă, care semăna cu o cămăşuţă – chiar era o cămăşuţă, mi-am dat eu seama când m-am uitat din nou –, iar bustul îi era înfăşurat într-o jachetă tricotată fără guler, cu o margine ripsată, groasă şi lată, şi o centură din acelaşi rips, înnodată lejer în jurul taliei subţiri. Era un veşmânt feminin situat la polul opus faţă de halatul de spital pe care Amy Bellette îl transformase în rochie, avea o culoare mai pală şi mai delicată decât a cafelei cu lapte şi era făcut dintr-un caşmir moale şi gros. Puloverul acela trebuie să fi costat pe puţin o mie de dolari şi, îmbrăcată în el, tânăra părea languroasă şi ispititor de relaxată, ca şi cum ar fi purtat un chimono. Vorbea repede şi cu o voce joasă, aşa cum fac oamenii cu personalitate deosebit de complexă, mai ales când sunt sub tensiune.

— De ce vreţi să veniţi la New York? a fost răspunsul lui Jamie la privirile mele.

— Am aici o prietenă bolnavă, am spus eu.

Încă nu mi-era prea clar ce treabă aveam în apartamentul lor şi ce anume voiam. Să fac o schimbare în viaţa mea? Ce fel de schimbare? Adică, în timp ce lucrez, să văd pe fereastră o replică victoriană a unei biserici medievale în loc de arţarii uriaşi şi zidurile din bolovani? Iar atunci când mă uit în jos, pe stradă, să văd mai degrabă maşinile în mişcare în loc de cerbii, ciorile şi cocoşii sălbatici care îmi populează pădurile?

— Are o tumoare la creier, am explicat eu, doar din nevoia de a vorbi – de a-i vorbi ei.

— Păi, noi plecăm pentru că nu vreau să fiu ucisă în numele lui Allah, îmi zise Jamie.

— Nu e totuşi ceva puţin probabil pe 71st West? am întrebat eu.

— Oraşul ăsta se află în centrul obsesiilor lor. Bin Laden visează doar răul, iar el numeşte răul ăsta „New York“.

— Nu ştiam, am zis eu. Nu citesc ziarele. De ani de zile. Am cumpărat New York Review doar pentru anunţuri. Habar n-am ce se petrece în lume.

— Nu ştiţi de alegeri? mă întrebă Billy.

— Practic, nimic. Oamenii nu vorbesc deschis despre politică în oraşul de provincie unde locuiesc eu – şi, în mod cert, n-o fac niciodată cu un străin ca mine. Nu prea mă uit la televizor. Nu, nu ştiu nimic.

— N-aţi urmărit războiul?

— Nu.

— N-aţi ascultat minciunile lui Bush?

— Nu.

— Greu de crezut, spuse Billy, dacă mă gândesc la cărţile dumneavoastră.

— Mi-am făcut doar datoria de liberal disperat şi de cetăţean indignat, am zis eu, aparent adresându-mă lui, dar de fapt vorbind din nou cu ea, dintr-un motiv pe care, când am început să vorbesc, nu l-am înţeles nici eu, dintr-o dorinţă a cărei vigoare mi-aş fi dorit să se fi epuizat de mult.

Oricare va fi fost impulsul ce se pornise să mă stârnească iar, la şaptezeci şi unu de ani, oricare va fi fost forţa care mă adusese în primul rând aici, la urolog, la New York, ea îşi recăpăta repede vigoarea în prezenţa lui Jamie Logan, tânăra îmbrăcată în puloverul ei de o mie de dolari, lăbărţat la gât şi atârnând neglijent peste bluziţa decoltată.

— Nu vreau să-mi spun părerea, am continuat eu. Nu vreau să mă exprim în privinţa „problemelor“ şi nici măcar nu vreau să ştiu care sunt alea. Nu mă interesează şi ceea ce nu mă interesează, elimin. Iată de ce stau acolo unde stau. Iată de ce vreţi voi să staţi acolo unde stau eu.

— De ce vrea Jamie, zise Billy.

— Aşa e. Tot timpul sunt speriată, întări ea. O nouă amplasare strategică m-ar ajuta.

Aici Jamie s-a întrerupt, dar nu pentru că se gândise că, poate, n-ar fi bine să-şi recunoască temerile în faţa cuiva interesat să-şi schimbe reşedinţa lui sigură şi retrasă de la ţară cu un apartament din New York aflat într-un potenţial pericol, ci pentru că Billy o privea ca şi cum ea ar fi încercat în mod deliberat să-l provoace în faţa mea. Deşi atitudinea lui faţă de ea era una de veneraţie, nu includea numai veneraţie. La urma urmei, aveam de-a face cu o căsnicie şi se putea foarte bine ca el să fie pus la încercare de seducătoarea lui soţie.

— Pleacă şi alţii din cauză că se tem de un atac terorist? am întrebat-o eu.

— Alţii au discutat cu siguranţă despre asta, recunoscu Billy.

— Unii au şi plecat, interveni Jamie.

— Oameni pe care-i ştiţi? am întrebat.

— Nu, zise ferm Billy. Noi am fi primii.

Cu un zâmbet nu excesiv de generos, pe care, fermecat de ea (subjugat cu aceeaşi rapiditate cu care bănuiam că fusese subjugat şi Billy, deşi din motive ce aveau de-a face cu faptul că, în comparaţie cu el, eu mă aflam la capătul opus al experienţei, la marginea de la hotarul uitării), l-am luat drept atitudinea unei seducătoare – o seducătoare incitant de rece –, Jamie adăugă:

— Îmi place să fiu prima.

— Păi, dacă vreţi să vă mutaţi la mine, eu sunt de acord. Uitaţi, o să vă desenez un plan al casei.

Întors la hotel, i-am sunat pe Rob Massey, dulgherul din zonă, care lucra de zece ani la mine ca îngrijitor, şi pe soţia lui, Belinda, care în tot timpul ăsta mi-a făcut curat în casă o dată pe săptămână şi îmi mai făcea şi aprovizionarea când nu voiam să merg cu maşina cei treisprezece kilometri până în Athena. Le-am citit o listă cu ce voiam să împacheteze şi să aducă la New York şi le-am spus de perechea de tineri căsătoriţi ce urma să se mute săptămâna viitoare în casa mea, unde avea să stea un an de zile.

— Sper că nu aveţi probleme de sănătate, mi-a zis Rob.

El mă dusese la Boston şi mă adusese acasă de la spital în urmă cu nouă ani, când făcusem operaţia de prostată, iar Belinda îmi gătise şi mă îngrijise în salon cu mare atenţie şi delicateţe în timpul neplăcutelor săptămâni de recuperare. De atunci n-am mai fost internat în spital şi n-am mai suferit decât de câte o răceală, iar ei erau o pereche de vârstă mijlocie, drăguţă şi fără copii – un bărbat slab, priceput şi simpatic şi o soţie plinuţă, vorbăreaţă şi hipereficientă – şi, din ziua operaţiei, au abordat cu maximă seriozitate cele mai neînsemnate trebuinţe ale mele. Nu m-aş fi simţit aşa de bine nici dacă aş fi avut propriii mei copii, care să mă vadă îmbătrânind, ba, poate, mi-ar fi fost chiar cu mult mai rău. Deşi nici unul nu citise măcar un rând din ce scrisesem, de câte ori îmi găsea numele sau fotografia în vreun ziar sau revistă, Belinda nu uita niciodată să decupeze articolul şi să mi-l aducă. Îi mulţumeam, recunoscând că nu-l văzusem, iar mai târziu, ca să mă asigur că n-o supăram fără să vreau pe această femeie entuziastă şi cu suflet mare, încredinţată că eu păstram decupajele în ceea ce ea numea „albumul“ meu cu tăieturi din ziare, le rupeam în bucăţi cât mai mici şi mai greu de recunoscut, după care le aruncam la gunoi, necitite. Renunţasem de mult şi la chestia asta.

Când am împlinit şaptezeci de ani, Belinda a gătit pentru toţi trei o cină cu friptură de cerb şi varză roşie, servită la mine acasă. Cerbul – vânat de Rob în pădurile din spatele casei – a fost delicios; la fel şi vesela generozitate şi calda afecţiune a celor doi prieteni ai mei. Mi-au închinat toasturi cu şampanie şi mi-au dăruit un pulover maro din lână de miel, pe care-l cumpăraseră de la Athena, apoi mi-au cerut să ţin un discurs despre cum e să ai şaptezeci de ani. După ce-am îmbrăcat puloverul primit, m-am ridicat în picioare şi am spus din capul mesei:

— O să fie un discurs scurt. Gândiţi-vă la anul 4000.

Au zâmbit de parcă le-aş fi spus o glumă, aşa că am adăugat:

— Nu, nu. Gândiţi-vă serios la anul 4000. Imaginaţi-vă anul. Cu toate dimensiunile şi cu toate aspectele lui. Anul 4000. Nu vă grăbiţi.

După un minut de tăcere gravă, le-am spus calm:

— La fel e când ai şaptezeci de ani.

Apoi m-am aşezat la loc.

Rob Massey era îngrijitorul ideal, îngrijitorul pe care şi l-ar dori oricine, Belinda era menajera ideală, menajera pe care şi-ar dori-o oricine, şi, cu toate că nu-l mai aveam pe Larry Hollis ca să vegheze asupra mea, îi aveam pe ei doi şi îmi dedicam tot timpul scrisului, ba chiar scrisul însuşi era în parte rezultatul grijii cu care ei se ocupau de toate. Iar acum intenţionam să-i părăsesc.

— N-am nici o problemă cu sănătatea. Am ceva de lucru aici, în oraş, şi de aceea am făcut schimb de locuinţă cu ei. O să ţinem legătura şi dacă vreţi să-mi transmiteţi ceva, sunaţi-mă cu taxă inversă.

Rob îmi spuse bonom:

— Nathan, nimeni n-a mai sunat cu taxă inversă de douăzeci de ani.

— Serios? Bine, ştii tu la ce mă refer. O să le spun s-o cheme pe Belinda o dată pe săptămână şi să te caute pe tine dacă apare vreo problemă. O să vă plătesc eu direct, asta dacă nu cumva Jamie Logan şi Billy Davidoff vă roagă să faceţi ceva anume pentru ei, caz în care vă înţelegeţi voi acolo.

Am simţit o durere surprinzătoare când am rostit numele lui Jamie şi m-am gândit că nu era doar din cauză că, odată cu ea, îi pierdeam şi pe Rob şi Belinda, ci şi fiindcă luam pe seama mea pierderea ei. Era ca şi cum aş fi pierdut ceea ce iubeam cel mai mult pe lume.

Le-am spus că după ce mă voi muta în apartamentul din 71st Street West, o să aranjăm să-mi aducă ei lucrurile în oraş, unul din ei să-mi ducă maşina înapoi şi, în timpul cât sunt plecat, să-mi păstreze maşina în garajul lor şi să o mai pornească din când în când. Cu două luni în urmă terminasem o carte şi încă nu începusem alta nouă, aşa că nu existau manuscrise sau notiţe de transportat. Dacă aş fi lucrat cumva la o carte nouă, probabil că în nici un caz n-aş mai fi avut de gând să mă mut, iar dacă totuşi aş fi făcut-o, în mod cert n-aş fi lăsat manuscrisul în grija altcuiva. Mai mult de-atât, dacă ar fi trebuit să revin, pentru indiferent ce motiv, la casa mea din pădure, ştiam că nu m-aş mai fi întors niciodată la New York, deşi nu din motivele invocate de Jamie, nu din cauza fricii de pericolul terorist, ci pentru că tot ce era important pentru mine se găsea acolo unde locuiam – perioadele neîntrerupte de linişte de care aveam nevoie pentru scris, cărţile care-mi trebuiau pentru a-mi satisface interesele şi mediul în care puteam să-mi menţin cel mai bine echilibrul şi să rămân în formă, pentru a lucra cât mai mult. Oraşul nu putea să-mi aducă în plus decât fix ceea ce decisesem că nu-mi mai trebuia: Prezentul.

Prezentul.

Trecutul şi Prezentul.

Începutul şi Sfârşitul Prezentului.

Acestea erau cuvintele pe care le notasem pe o bucată de hârtie, unde scrisesem mai înainte numele lui Amy şi numărul de telefon al noului meu apartament din New York. Titluri pentru ceva. Poate pentru asta. Sau poate că ar fi trebuit doar să o public aşa – şi s-o numesc Un bărbat în scutece. O carte despre cum să afli unde să mergi ca să-ţi cauţi infernul şi să rămâi apoi acolo de bunăvoie.

În dimineaţa următoare am primit un telefon de la cabinetul urologului. Voiau să ştie dacă totul merge bine şi dacă observasem vreo schimbare în starea mea – febră, dureri ori altceva anormal. Le-am spus că mă simt bine, dar i-am anunţat că, din câte îmi dădeam eu seama, incontinenţa nu se redusese. Cu o voce calmă şi încurajatoare, asistenta doctorului m-a sfătuit să am în continuare răbdare, să aştept să văd dacă apare vreo îmbunătăţire, ceea ce nu era cu totul imposibil – în unele cazuri ea avea loc chiar şi la câteva săptămâni după operaţie –, şi mi-a amintit că putea fi necesară o a doua şi, uneori, o a treia intervenţie pentru a obţine efectul dorit şi că ea se putea repeta fără riscuri o dată pe lună, timp de trei luni.

— Dacă deschizătura s-a micşorat, există şanse reale ca scurgerea să se fi redus sau să fie sub control. Vă rugăm să ne contactaţi neapărat şi să-i descrieţi medicului cu exactitate cum evoluează lucrurile. Oricum ar fi, vă rugăm să ne sunaţi peste o săptămână. Faceţi asta pentru noi, domnule Zuckerman.

În clipa aceea am simţit imboldul copleşitor de a mă elibera de fantezia superficială şi prostească a regenerării, de a mă duce să-mi iau maşina din garajul de după colţ şi de a porni în viteză spre nord, spre casă, unde aş putea să-mi pun ordine în gânduri conform rigorilor prozei literare, care nu lasă loc pentru fanteziile siropoase. Când nu ai un lucru, trăieşti fără el şi gata. Ai şaptezeci şi unu de ani şi asta-i treaba. Zilele de glorie deşartă ale afirmării sinelui au apus. Era ridicol să-mi închipui altceva. Nu era cazul să mă interesez nici de Amy Bellette, nici de Jamie Logan, şi nici nu mai era cazul să descopăr lucruri noi despre mine însumi. Chiar şi asta era ridicol. Drama autodescoperirii se încheiase de mult. Nu trăisem în toţi aceşti ani precum un copil neştiutor: ştiam deja mai mult decât mi-era necesar în legătură cu subiectul. Până pe la şaizeci şi ceva de ani nu m-am ferit, nu m-am sustras, n-am dat bir cu fugiţii, ci am încercat din răsputeri să nu mă las cuprins de teamă, însă, oricât de multe mi-ar fi rămas de făcut, ele puteau să fie duse la bun sfârşit chiar şi fără să fi ştiut sau auzit de Al-Qaeda, de terorism, de războiul din Irak ori de posibila realegere a lui Bush. Nu era înţelept să te izbeşti de toate aceste indignate şi excesiv de emoţionale comentarii despre criză – fusesem deja teribil de susceptibil la propriul meu tip de obsesie din anii războiului cu Vietnamul – şi dacă mă mutam din nou în oraş, n-ar fi trecut mult până să fiu sufocat de el şi de flecăreala nu tocmai educativă care însoţeşte asemenea comentarii şi care, la capătul unei nopţi întregi de scufundare în propriul vid, te puteau lăsa clocotind de nebunie, distrus şi idiotizat, fapt ce contribuise în mod cert la decizia lui Jamie Logan de a fugi de acolo.

Sau poate că evenimentele din ultimii ani fuseseră de ajuns pentru ca ea să se aştepte la un al doilea atac sângeros al celor de la Al-Qaeda, ce ar fi spulberat-o cu tot cu Billy şi cu alte câteva mii de oameni? N-aveam de unde să ştiu dacă avea dreptate, dacă fusese pe jumătate înnebunită de situaţie (aşa cum, probabil, credea raţionalul şi răbdătorul ei soţ), dacă presimţirea ei trebuia confirmată de Bin Laden sau dacă, rămânând aici, mă expuneam de bunăvoie la o lovitură mult mai devastatoare decât descumpănirea ce îl cuprinsese pe Rip van Winkle. Cum eram o creatură extrem de influenţabilă, care însă în deceniul anterior se străduise să devină un însingurat retras, mă dezobişnuisem să cedez fiecărui impuls care-mi asalta simţurile şi totuşi în ultimele câteva zile am ajuns la ceea ce putea să se dovedească a fi cea mai rapidă şi necugetată hotărâre pe care o luasem vreodată.

Telefonul de la hotel sună. Era un bărbat care s-a prezentat drept un prieten de-al lui Jamie Logan şi Billy Davidoff. O ştia pe Jamie de la Harvard, unde ea venise să studieze cu doi ani înaintea lui. Era ziarist. Freelancer. Richard Kliman. Scria despre subiecte literare şi culturale. Publica în suplimentul de duminică de la Times, în Vanity Fair, New York şi Esquire. Eram liber astăzi? Putea să mă invite la masă?

— Ce doriţi? l-am întrebat eu.

— Scriu despre o veche cunoştinţă de-a dumneavoastră.

Nu mai eram de mult dispus să le fac pe plac ziariştilor – asta dacă fusesem cumva vreodată – şi nici nu mă simţeam prea încântat de faptul că mă reperase atât de repede, având în vedere evenimentele concrete care mă exilaseră pentru prima oară din New York.

Am închis fără nici o explicaţie. Kliman m-a sunat din nou după câteva secunde.

— S-a întrerupt, a spus el.

— Eu am închis.

— Domnule Zuckerman, lucrez la biografia lui E.I. Lonoff. I-am cerut lui Jamie numărul dumneavoastră fiindcă ştiu că l-aţi cunoscut pe Lonoff şi aţi corespondat cu el în anii 1950. Ştiu că pe vremea când eraţi tânăr scriitor, aţi fost un mare admirator al lui. Eu am acum doar cu câţiva ani mai mult decât aveaţi dumneavoastră atunci. Nu am talentul dumneavoastră de atunci – aceasta e prima mea carte şi nu e un roman. Însă nu încerc să fac nici mai mult, nici mai puţin decât aţi făcut dumneavoastră. Ştiu ce nu sunt, dar ştiu şi ce sunt. Intenţionez să dau tot ce e mai bun din mine. Dacă doriţi, puteţi s-o sunaţi pe Jamie şi s-o rugaţi să vă confirme veridicitatea spuselor mele...

Nu, eu aş vrea s-o sun pe Jamie şi s-o întreb de ce i-a dat acestui domn Kliman adresa mea.

— Ultimul lucru pe care şi-l dorea Lonoff era să aibă un biograf, am spus eu. Nu avea ambiţia să se vorbească despre el. Nici să se scrie despre el. Îşi dorea anonimatul – o preferinţă suficient de nevinovată, care în marea majoritate a cazurilor este satisfăcută automat şi, desigur, e o dorinţă destul de uşor de respectat. Uitaţi ce e: Lonoff e mort de peste patruzeci de ani. Nimeni nu-l mai citeşte. Nimeni nu şi-l mai aminteşte. Despre el nu se mai ştie aproape nimic. Orice abordare biografică ar fi în mare parte imaginară – cu alte cuvinte, o invenţie.

— Dar dumneavoastră îl citiţi! îmi răspunse Kliman. Ba chiar ne-aţi pomenit despre opera lui atunci când aţi luat masa la Signet Society împreună cu un grup de studenţi, pe vremea când eram în anul al doilea. Ne-aţi spus ce povestiri de-ale lui să citim. Eram de faţă. Jamie era membră a grupului şi m-a invitat şi pe mine. Vă amintiţi de Signet Society, clubul artistic unde aţi luat prânzul la o masă mare, comună, după care am mers în sufragerie? Vă mai amintiţi? Cu o seară înainte, la Memorial Hall, ne-aţi citit din opera dumneavoastră, iar unul din studenţi v-a invitat să veniţi la prânz şi aţi fost de acord, căci urma să plecaţi a doua zi.

— Nu, nu-mi amintesc, am zis, deşi îmi aminteam conferinţa, pentru că fusese ultima pe care o ţinusem înainte de prostatectomie şi ultima din viaţa mea, şi mi-am amintit până şi de prânz atunci când Kliman a pomenit de el, dar asta din cauza brunetei ce şedea în partea cealaltă a mesei şi mă fixa cu privirea.

Trebuie să fi fost Jamie Logan la douăzeci de ani. Pe 71st Street West s-a prefăcut că nu ne întâlniserăm niciodată, dar ne întâlniserăm, iar eu o remarcasem încă de atunci. Ce mi se păruse neobişnuit la ea? Doar simplul fapt că era cea mai drăguţă fată de acolo? Era, bineînţeles, posibil să fi fost vorba de asta – de asta şi de rezerva ei plină de aplomb, sugerată de o tăcere senină, care ar fi putut la fel de bine să însemne că în acel moment era încă prea timidă ca să ia cuvântul, deşi nu îndeajuns de timidă ca să nu mă fixeze cu privirea şi să mă invite s-o privesc şi eu îndelung.

— Încă vă mai interesează Lonoff, spuse Kliman. Ştiu asta, pentru că doar cu câteva zile în urmă aţi cumpărat ediţia broşată de la Scribner a povestirilor lui. La Strand. O prietenă de-a mea lucrează la Strand. Ea mi-a spus. A fost teribil de emoţionată când v-a văzut acolo.

— Asta-i o tactică proastă de abordare a unui sihastru, domnule Kliman.

— Nu sunt un tactician. Sunt un entuziast.

— Câţi ani aveţi?

— Douăzeci şi opt.

— Ce urmăriţi? l-am întrebat.

— Ce mă motivează? Aş spune că spiritul iscoditor. Sunt mânat de propria-mi curiozitate, domnule Zuckerman. Nu e neapărat ceva care să mă facă plăcut. Deja nu m-a făcut plăcut în ochii dumneavoastră. Şi, ca să vă răspund la întrebare, acesta este cel mai puternic imbold.

Era oare naiv în persistenţa lui agasantă sau agasant în naivitatea lui, sau doar tânăr, sau doar şiret?

— Mai puternic decât imboldul de a vă lansa cariera? am întrebat eu. De a face senzaţie?

— Da, domnule. Pentru mine Lonoff este o enigmă. Încerc să-l descifrez. Vreau să-i fac dreptate. M-am gândit că m-aţi putea ajuta. E important să vorbeşti cu oamenii care l-au cunoscut. Din fericire, unii mai trăiesc. Am nevoie de oameni care l-au cunoscut, ca să-mi confirme ceea ce cred despre el sau, dacă li se pare că aşa e mai bine, ca să mă contrazică. Lonoff se ascundea nu doar ca om, ci şi ca scriitor. Taina era catalizatorul talentului său. Rana şi arcul.5 Lonoff ascundea un mare secret din anii tinereţii. Este pură coincidenţă că a trăit în regiunea lui Hawthorne, dar se pare că şi Nathaniel Hawthorne avusese un mare secret – unul nu foarte diferit. Ştiţi la ce mă refer.

— N-am nici cea mai vagă idee.

— Fiul lui Hawthorne a scris că în ultimii săi ani Melville fusese convins că toată viaţa sa Hawthorne „ascunsese un mare secret“. Sunt mai mult ca sigur că la fel stau lucrurile şi cu E.I. Lonoff. Aşa se explică multe lucruri. Printre ele şi opera sa.

— De ce trebuie să-i fie explicată opera?

— După cum aţi spus, nimeni nu-l mai citeşte.

— Nimeni nu mai citeşte pe nimeni, dacă stăm să ne gândim bine. Pe de altă parte, deşi n-ar trebui să mă obosesc să v-o spun eu, există un enorm apetit popular pentru secrete. Cât priveşte „explicaţiile“ biografice, ele în general înrăutăţesc lucrurile, adăugând componente care nu îşi au locul acolo şi care oricum n-au nici o relevanţă estetică.

— Înţeleg ce vreţi să spuneţi, zise el, evident pregătit să demoleze eşafodajul vorbelor mele, dar nu pot să fiu atât de cinic şi să-mi fac şi treaba în mod decent. Dispariţia prozei lui Lonoff este un scandal cultural. Unul printre multe altele – dar unul pe care încerc să-l pun în discuţie.

— Carevasăzică, încercaţi pe cont propriu să demontaţi scandalul revelând marele lui secret din anii tinereţii, cel care explică totul. Bănuiesc că marele lui secret e unul sexual.

Tânărul aruncă sec:

— Sunteţi foarte abil, domnule.

Aş fi închis din nou, dar acum eram eu curios să văd cât de încăpăţânat şi de îngâmfat era. Deşi nu era beligerant în mod făţiş, neşovăielnicul marş al vocii sale arăta clar că e pregătit de luptă. Mă găseam pus pe neaşteptate în faţa unei efemere reprezentări a propriei mele persoane cam în acelaşi moment al vieţii, ca şi cum Kliman imita în mod voit (sau, aşa cum pare mai veridic acum, ridiculiza în mod voit) modul prin care îmi croisem drumul eu însumi la începuturile carierei. Iat-o, asprimea lipsită de tact a masculului tânăr, plin de vitalitate, fără nici cea mai mică umbră de îndoială privind propria sa logică, orbit de încrederea în sine şi de calitatea de a şti care sunt lucrurile cu adevărat importante. Sensul inexorabil al necesităţii. Impulsul anihilator declanşat în faţa obstacolelor. Acele zile spectaculoase şi măreţe în care nimic nu-ţi stă în cale şi ai întotdeauna dreptate. Totul este o ţintă, tu treci la atac şi ai întotdeauna dreptate – doar tu şi nimeni altcineva.

Băiatul invulnerabil care se crede bărbat şi care arde de nerăbdare să joace un rol important. Bine, hai să-l lăsăm să-l joace. O să vadă el.

— Aş vrea să nu vă opuneţi cu atâta înverşunare, spuse el, cu toate că acum nu părea să-i mai pese. Aş vrea să-mi daţi ocazia să vă explic importanţa poveştii lui, aşa cum o văd eu, şi în ce fel lămureşte ea cele petrecute cu activitatea lui de scriitor după ce a părăsit-o pe Hope şi a plecat cu Amy Bellette.

Vorbele „după ce a părăsit-o pe Hope“ m-au iritat. L-am înţeles – tenacitate inflexibilă, francheţe, neîmblânzitul virus al superiorităţii (era dispus să fie îndeajuns de amabil încât să-mi explice cum stăteau lucrurile) –, dar asta nu însemna că trebuia să am încredere în el. În afară de zvonuri şi bârfe, ce altceva ar fi putut să ştie despre „după ce a părăsit-o pe Hope“?

— Nu-i nevoie de nici o explicaţie, am zis eu.

— O biografie critică bine documentată ar putea face multe pentru resuscitarea lui Lonoff şi redobândirea locului ce i se cuvine în literatura secolului douăzeci. Dar copiii lui nu vor să vorbească cu mine, soţia lui este cea mai vârstnică persoană din America diagnosticată cu Alzheimer şi nu poate vorbi cu mine, iar Amy Bellette nici nu se mai oboseşte să-mi răspundă la scrisori. Chiar şi dumneavoastră v-am trimis nişte scrisori la care nu mi-aţi răspuns.

— Nu-mi amintesc de nici una.

— Au fost trimise pe adresa editorului dumneavoastră. Am crezut că e cea mai bună metodă de a contacta o persoană atât de retrasă ca dumneavoastră. Plicurile mi-au fost înapoiate cu o etichetă pe care scria „Returnat expeditorului. Corespondenţa nesolicitată nu mai este acceptată“.

— Ăsta este un serviciu pe care îl face orice editor. Am aflat prima oară de asta chiar de la Lonoff. Când eram de vârsta dumitale.

— Pe eticheta pe care o folosiţi sunt cuvintele lui Lonoff? E formularea lui?

Erau cuvintele lui Lonoff – eu n-aş fi putut să le mai îmbunătăţesc –, dar nu i-am răspuns.

— Am aflat o mulţime de lucruri despre domnişoara Bellette. Vreau să le verific. Am nevoie de o sursă credibilă. Dumneavoastră sunteţi cu siguranţă una. Păstraţi legătura cu ea?

— Nu.

— Locuieşte în Manhattan. Lucrează ca traducător. Are o tumoare la creier. Dacă boala se agravează înainte de a reuşi să vorbesc din nou cu ea, tot ce ştie se va pierde. Ea ar putea să-mi spună mai multe decât oricine.

— În ce scop să vă spună mai multe?

— Uitaţi ce e, bărbaţii în vârstă urăsc bărbaţii tineri. Asta se înţelege de la sine.

Teribil de promptă, obscura scânteie de înţelepciune pe care o etalează! Conflictul între generaţii este ceva despre care a citit, ceva despre care i s-a pomenit, ceva cunoscut din proprie experienţă sau ceva de care şi-a dat seama din senin?

— Încerc doar să fiu responsabil, adăugă Kliman, iar acum cuvântul „responsabil“ a fost cel care m-a surprins. Nu cumva pentru Amy Bellette vă aflaţi la New York? întrebă el. Aşa le-aţi spus lui Billy şi Jamie – că sunteţi aici ca să aveţi grijă de o prietenă care are cancer.

— De data asta, când se întrerupe legătura, nu mă mai sunaţi iar, am zis eu.

Billy a sunat după cincisprezece minute, ca să-şi ceară scuze pentru indiscreţia comisă de el sau de Jamie. N-a ştiut că întâlnirea noastră trebuia să fie una confidenţială şi-i părea rău pentru deranjul pricinuit. Kliman, care tocmai îi sunase ca să le spună cât de prost i-a mers discuţia cu mine, era un fost iubit din colegiu de-al lui Jamie, cu care ea mai ţinea legătura, dar fata n-avusese intenţii rele când i-a spus cine anume le răspunsese la anunţ. Billy a spus – înşelându-se amarnic, după cum înţelegea acum – că el şi cu Jamie n-au anticipat obiecţiile mele faţă de un dialog cu biograful lui E.I. Lonoff, un scriitor pe care toţi ştiau că îl admir. M-a asigurat că ei n-or să mai facă greşeala de a dezvălui aranjamentul nostru, deşi trebuia să-mi dau seama că, odată ce mă voi muta în locuinţa lor, nu va trece mult până ce gaşca lor de prieteni şi cunoştinţe avea să afle cine stă acolo şi, de asemenea, odată ce ei se vor muta în locul meu…

Era politicos şi civilizat, spunea lucruri logice, aşa că i-am răspuns:

— Nici o problemă.

Desigur că acest Kliman fusese iubitul lui Jamie. Un alt motiv ca să nu-l suport. Motivul.

— Richard poate fi foarte insistent, mi-a zis Billy. Dar, a repetat el, vrem să ne cerem scuze pentru că i-am spus unde locuiţi. A fost un gest nechibzuit.

— Nici o problemă, am repetat şi mi-am zis iar că ar trebui să urc în maşină şi să plec acasă.

New Yorkul era plin de oameni mânaţi de „spiritul iscoditor“ şi nu toţi se ridicau la nivelul etic necesar unei astfel de îndeletniciri. Dacă voi prelua apartamentul din 71st Street – şi telefonul de acolo –, urma să mă trezesc, inevitabil, în diverse situaţii de care n-aveam nevoie şi cărora, aşa cum tocmai demonstrasem, nu le mai puteam face faţă cu tact. Sigur, ceea ce Kliman insinuase despre Lonoff îmi stârnise curiozitatea. Sigur, am fost surprins de improbabila mea întâlnire cu Amy a lui Lonoff – prima după aproape cincizeci de ani – şi de faptul că am urmărit-o de la spital la snack-bar. Am fost surprins de telefonul dat de Kliman, care mi-a vorbit despre cancerul la creier al lui Amy, încercând să mă farmece cu informaţiile sale de cunoscător al „secretului“ hawthornian ascuns de Lonoff. Pentru cineva care-şi cultivase sihăstria, se dedicase repetitivităţii şi îşi acceptase soarta monotonă, alungând tot ce socotise a fi neimportant (chipurile, de dragul creaţiei, dar mult mai probabil din cauza vreunei slăbiciuni), era ca şi cum ar fi năvălit peste el nu ştiu ce eveniment astronomic rar, ca şi cum ar fi avut loc o eclipsă de soare întocmai ca eclipsele declanşate pe parcursul eonilor preştiinţifici: fără ca locuitorii Pământului să le anticipeze iminenţa.

Păşind precipitat către un nou viitor, mă retrăsesem neatent în trecut – o traiectorie retrogradă nu chiar neobişnuită, dar, oricum, nefirească.

— Vrem să vă invităm la noi în noaptea alegerilor, mi-a propus Billy. O să fim doar Jamie şi cu mine. Rămânem acasă, ca să urmărim rezultatele. Putem lua cina aici. Staţi cât vreţi. De ce să nu veniţi?

— Marţi noaptea?

El râse.

— Adică prima marţi după prima luni din noiembrie.

— De acord. Vin, am spus, gândindu-mă nu la alegeri, ci la soţia lui Billy şi fosta iubită a lui Kliman, precum şi la plăcerea pe care n-o mai puteam oferi unei femei, chiar dacă s-ar ivi ocazia.

Bărbaţii în vârstă îi urăsc pe bărbaţii tineri? Bărbaţii tineri îi umplu de invidie şi ură? De ce n-ar face-o? Absurdul se strecura rapid din toate direcţiile şi inima-mi bătea în piept de o dorinţă nebunească, ca şi cum procedura medicală de ameliorare a incontinenţei ar fi avut legătură cu vindecarea impotenţei, legătură pe care bineînţeles că n-o avea, deşi, oricât de inapt şi de aplatizat sexual aş fi fost după unsprezece ani, imboldul declanşat de întâlnirea cu Jamie revenise dezlănţuit, ca o forţă dătătoare de viaţă. Ca şi cum în prezenţa acestei tinere mai exista speranţă.

În urma unei unice şi scurte întâlniri cu Billy şi Jamie, nu numai că alunecasem iar într-o lume a ambiţiilor literare juvenile, ce nu mă mai interesa, dar mă şi lăsam pradă iritărilor, stimulilor, tentaţiilor şi pericolelor prezentului. În cazul meu pericolul tipic ce mă ameninţase atunci când hotărâsem să părăsesc pentru totdeauna oraşul – pericolul unui atac fatal – nu îşi avea sorgintea în ameninţarea terorismului islamic, ci în ameninţările cu moartea pe care începusem să le primesc şi care, potrivit FBI-ului, proveneau din aceeaşi sursă. Fiecare fusese scrisă pe o ilustrată cu o ştampilă poştală de undeva din nordul statului New Jersey, din regiunea unde crescusem. Pe ştampilă nu apărea niciodată de două ori aceeaşi localitate, deşi imaginea de pe faţa ilustratei îl reprezenta invariabil pe actualul papă, Ioan Paul al II-lea, fie binecuvântând mulţimea la San Pietro, fie îngenuncheat în rugăciune, fie aşezat, în toată splendoarea veşmintelor sale albe de brocart. Pe prima ilustrată scria:

Dragă javră de evreu,

Noi facem parte dintr-o nouă organizaţie internaţională de combatere a dezvoltării acelei filozofii fasciste şi dezgustătoare numite SIONISM. Fiindcă eşti un al nu ştiu câtelea evreu ce infestează ca un parazit ţările goim6 şi pe locuitorii lor, ai devenit de-acum o ţintă. Din cauza amplasamentului apartamentului tău din Jew York7, este sarcina acestui „departament“ să te „ia la ţintă“. Avertismentul de faţă este doar începutul.

A doua ilustrată cu imaginea papei Ioan Paul al II-lea includea aceeaşi formulă de adresare şi acelaşi mesaj, singura diferenţă în text fiind încheierea: „AVERTISMENTUL NUMĂRUL DOI, EVREULE!“

Bine, primisem comunicate la fel de josnice şi de ameninţătoare şi în trecut, dar niciodată mai mult de câteva pe an şi vreme de mai mulţi ani nu mi se expediase nici una. De altfel, pe străzile din New York necunoscuţii gravitau intermitent în jurul meu, iniţiind întâlniri problematice, fie pentru că în romanele mele ceva îi atrăsese ori îi înfuriase, îi atrăsese pentru că îi înfuriase ori îi înfuriase pentru că îi atrăsese. Avusesem parte de mai multe asemenea imixtiuni neliniştitoare, provocate de faptul că imaginea pe care şi-o construiseră în mintea lor despre autorul acelor cărţi aluneca uşor, prin intermediul ficţiunii, în pură fantasmă. Dar acum devenisem o ţintă: nu numai că asemenea cărţi poştale îmi parveneau în fiecare săptămână, de luni de zile, dar în aceeaşi perioadă un critic literar din Midwest, care îmi scrisese o cronică laudativă în The New York Times Book Review, a primit la rândul lui o carte poştală ameninţătoare cu imaginea papei, trimisă la colegiul unde preda, pe adresa „Catedrei de linguşeală şi limbă engleză“. Fără nici o introducere. Doar atât, cu un scris mărunt:

Numai un nenorocit de „profesor de engleză“ de doi bani, neînsemnat şi pupincurist, putea să se umilească într-atâta încât să numească ultimul căcat al acestui evreu ticălos „cartea sa cea mai interesantă şi mai cuceritoare“. Ce păcat că nişte gunoaie ca tine se ocupă de zăpăcirea minţilor tinere! AK-47 foc. Un asemenea tratament ar face din învăţământul superior din America ceea ce a fost pe vremuri. Sau ar ajuta la asta.

Avocatul meu din New York a fost cel care m-a pus în legătură cu FBI-ul. În consecinţă, am fost vizitat acasă, în apartamentul meu de pe 91st Street East, de o agentă pe nume M.J. Sweeney, o tipă din Sud, de vreo patruzeci de ani, mică şi veselă, care a luat toate ilustratele (ulterior le-a trimis la Washington, împreună cu cea primită de criticul literar, pentru a fi cercetate şi analizate) şi mi-a explicat care sunt măsurile de precauţie pe care ar trebui să le iau, ca şi cum m-ar fi învăţat regulile unui sport sau joc necunoscut mie. Nu trebuia să ies din nici o clădire fără să cercetez în prealabil strada în ambele direcţii, inclusiv trotuarul celălalt, ca să văd dacă remarc pe cineva suspect. Pe stradă, în caz că mă abordau persoane necunoscute, trebuia să-mi fixez privirea nu asupra figurilor lor, ci mai degrabă asupra mâinilor, ca să mă asigur că nu scot vreo armă. Mai erau şi alte sfaturi de acelaşi gen şi eu m-am apucat să le urmez imediat, chiar dacă nu eram foarte convins că-mi oferă o protecţie serioasă împotriva cuiva hotărât să mă împuşte. Cuvintele „AK-47 foc“, menţionate mai întâi pe ilustrata criticului literar, începuseră de-acum să apară şi în mesajele adresate mie. În unele săptămâni „AK-47 foc“, scris cu un marker negru, gros, cu litere înalte de cinci centimetri, constituia tot mesajul.

M.J. şi cu mine discutam de fiecare dată când sosea o nouă ilustrată, iar eu o fotocopiam pe ambele părţi, apoi puneam originalul într-un plic şi i-l expediam prin poştă. Într-o zi, când am sunat-o să-i spun că ultima mea carte fusese nominalizată la un premiu şi că urma să iau parte la ceremonia de decernare, organizată într-un hotel din centrul Manhattanului, m-a întrebat:

— Ce fel de pază au?

— Slabă, cred.

— Este deschis pentru public?

— Nu este închis pentru public, am zis eu. Nu cred că dacă ar fi cineva hotărât să intre, ar avea vreo problemă s-o facă. Bănuiesc că vor veni în jur de o mie de persoane.

— Atunci aveţi grijă, m-a sfătuit ea.

— Vorbiţi de parcă n-ar trebui să mă duc.

— Nu pot vorbi în numele FBI-ului, îmi zise M.J. FBI-ul nu vă poate da sfaturi în această privinţă.

— Dacă o să câştig şi dacă va trebui să urc pe scenă ca să iau premiul, aş deveni o ţintă uşoară, nu-i aşa?

— Prieteneşte vorbind, îmi răspunse ea, aş zice că da.

— Şi aşa, prieteneşte, ce mă sfătuiţi să fac?

— E foarte important să vă duceţi acolo?

— Deloc.

— Păi, dacă pentru mine chestia n-ar avea nici o importanţă, începu M.J., şi dacă tocmai aş fi primit prin poştă vreo douăzeci şi ceva de ameninţări cu moartea, eu nu m-aş apropia de locul ăla.

În dimineaţa următoare am închiriat o maşină, am plecat în vestul statului Massachusetts şi în patruzeci şi opt de ore mi-am cumpărat cabana: două camere largi, cu un şemineu mare de piatră într-una şi o sobă cu lemne în cealaltă, iar între ele o mică bucătărie, a cărei fereastră dădea în spate, spre o pădurice de meri bătrâni şi contorsionaţi, cu un heleşteu întins, de formă ovală, şi o salcie bătrână, bătută de furtuni. Cele cinci hectare de teren se întindeau în partea cealaltă a unei mlaştini pitoreşti, unde se găseau puzderie de păsări de apă, şi la vreo şaptezeci de metri de un drum forestier, pe care mergeai vreo cinci kilometri până să dai de drumul asfaltat, care continua alţi opt kilometri pe munte în jos, până în Athena. Athena era locul unde a predat E.I. Lonoff în 1956, atunci când i-am întâlnit pe el, pe soţia lui şi pe Amy Bellette. Casa lui Lonoff, construită în 1790 şi păstrată de-a lungul anilor în proprietatea familiei soţiei lui, se afla la zece minute de mers cu maşina de la casa pe care tocmai o cumpărasem. Alesesem acest loc de retragere în mod instinctiv, pentru că fusese şi refugiul lui Lonoff – din cauza asta şi din cauză că aveam douăzeci şi trei de ani când l-am întâlnit şi după aceea nu l-am uitat niciodată.

Învăţasem în armată cum se foloseşte o puşcă, aşa că am cumpărat una de calibrul 22 de la un magazin local de arme şi am petrecut câteva dupăamiezi trăgând de unul singur prin pădure, până ce mi-am intrat din nou în mână. Ţineam puşca într-un dulăpaş de lângă pat, cu o cutie de muniţie alături, tot în dulăpaş. Am aranjat să mi se instaleze un sistem de alarmă conectat la sediul poliţiei locale şi mi-am pus afară nişte mici reflectoare, fixate la colţurile acoperişului, astfel încât zona să nu fie întunecată ca smoala când mă întorceam acasă noaptea. Apoi am sunat-o pe M.J. şi i-am spus ce făcusem.

— Poate că o să-mi fie mai rău aici, în pădure, dar momentan mă simt mai puţin expus şi mai liniştit decât în oraş. Îmi păstrez deocamdată apartamentul, dar de acum încolo voi locui aici, pe munte, până când n-or să-mi mai sosească ameninţări cu moartea.

— Ştie cineva unde sunteţi?

— Până acum numai dumneata. Am aranjat ca şi corespondenţa să-mi fie redirecţionată altundeva.

— Ei bine, spuse M.J., nu e tocmai ceea ce v-aş fi recomandat eu, dar trebuie să faceţi ce credeţi că e mai bine ca să vă simţiţi în siguranţă.

— O să mai trec prin oraş, dar o să locuiesc aici.

— Succes, îmi ură ea, zicîndu-mi apoi că de-acum va trebui să-mi transfere dosarul la biroul din Boston.

După ce şi-a luat la revedere şi a închis telefonul, m-am frământat toată noaptea, cu gândul la ceea ce făcusem, convins că în tot timpul în care primisem ameninţările cu moartea, M.J. Sweeney fusese bariera dintre mine şi pistolul-mitralieră AK-47 al corespondentului meu.

Când, într-un final, ameninţările cu moartea expediate prin poştă au încetat, eu n-am mai părăsit cabana. Devenise căminul meu şi acolo am trăit aceşti unsprezece ani, scriind cărţi, păstrându-mă în formă, îmbolnăvindu-mă de cancer, urmând un tratament radical şi, singur-singurel cum eram, neobservând sau neţinând socoteală de faptul că îmbătrâneam pe zi ce trecea. Mă obişnuisem cu solitudinea, solitudinea lipsită de griji, şi, în acelaşi timp, cu plăcerea de a rămâne ascuns şi liber – paradoxal, liber în primul rând faţă de mine însumi. După zile întregi de muncă asiduă, simţeam cum mă cuprinde o mulţumire somptuoasă. Singurătatea, singurătatea cutremurătoare era sporadică şi controlabilă: dacă mă cuprindea în timpul zilei, îmi părăseam biroul şi plecam la o plimbare de opt kilometri prin pădure sau de-a lungul râului, iar când se insinua în noapte, puneam o vreme deoparte cartea pe care o citeam şi ascultam ceva ce-mi solicita întreaga atenţie – să zicem, un cvartet de Bartók. Astfel am reuşit să mă înzdrăvenesc şi să fac singurătatea suportabilă. Una peste alta, faptul că nu trebuia să joc nici un rol era de preferat frecuşului, agitaţiei, conflictului, inutilităţii şi dezgustului, care, pe măsură ce o persoană îmbătrâneşte, pot să facă mai puţin tentantă mulţimea de relaţii care constituie un trai plin şi realizat. M-am ţinut deoparte, pentru că de-a lungul anilor mi-am câştigat un mod de viaţă pe care eu (şi nu numai eu) l-aş fi crezut imposibil, iar asta îţi stârneşte întotdeauna mândria. Poate că am părăsit eu New Yorkul din pricina fricii, dar, tot reducând şi reducând şi iar reducând, mi-am găsit în singurăasta tate un soi de libertate care îmi convenea în majoritatea timpului.

Mă eliberasem de tirania râvnei mele – sau poate că, trăind retras mai bine de un deceniu, pur şi simplu mă desfătam cu cea mai acută formă a sa.

În ultima zi a lunii iunie din 2004 numele de „AK-47“ a reapărut şi m-a îngrijorat iar. Îmi amintesc că era 30 iunie pentru că atunci e ziua în care broaştele ţestoase femele din zona unde trăiesc în New England îşi încep călătoria anuală din habitatul lor acvatic, pentru a găsi un loc nisipos unde să-şi sape culcuşul pentru ouă. Sunt nişte creaturi puternice şi lente, ţestoase mari, cu armura carapacei zimţată, ca un ferăstrău; au peste treizeci de centimetri în diametru şi nişte cozi lungi şi solzoase. Apar la capătul sudic al Athenei în număr mare, cârduri întregi, şi traversează drumul pietruit, cu două benzi, care duce în oraş. Şoferii aşteaptă răbdători minute în şir, ca să nu le lovească atunci când apar din adâncurile pădurilor ale căror mlaştini şi iazuri le populează, şi, an de an, mulţi localnici ca mine au obiceiul nu doar să se oprească, ci şi să tragă pe dreapta şi să iasă pe marginea drumului, pentru a privi parada acestor amfibieni scumpi la vedere, ce înaintează greoi, centimetru cu centimetru, pe picioarele lor solzoase, puternice şi scurte, terminate cu gheare ce amintesc de cele ale reptilelor preistorice.

În fiecare an asişti cam la aceleaşi glume, râsete şi exclamaţii de uimire din partea privitorilor şi a părinţilor cicălitori, care-şi aduc copiii să vadă spectacolul şi să înveţe din nou cât cântăresc ţestoasele, cât de lungi le sunt gâturile şi cât de puternică este muşcătura lor, câte ouă depun şi cât de mult trăiesc. Apoi te urci iar în maşină, mergi în oraş şi-ţi vezi de treburile tale, aşa cum am făcut şi eu în acea zi însorită, cu doar patru luni înainte să o pornesc către sud, spre New York, ca să mă interesez de tratamentul cu colagen.

După ce am parcat în diagonală de-a lungul peluzei din oraş, am dat de câţiva negustori locali pe care-i cunoşteam şi care ieşiseră din prăvălii ca să se încălzească câtva timp la soare. Am stat o vreme să pălăvrăgesc cu ei tot soiul de nimicuri şi toţi am adoptat atitudinea prietenoasă a oamenilor cu gânduri bune faţă de toată lumea: proprietarul unui magazin cu articole pentru bărbaţi, un proprietar de vinărie şi un scriitor, toţi radiind de mulţumirea americanilor ce trăiesc lipsiţi de griji într-un loc unde tentaculele unei lumi exasperante nu-i mai pot ajunge.

Exact când traversam strada, îndreptându-mă spre magazinul cu articole de menaj, am auzit deodată cum persoana care tocmai trecuse pe lângă mine, îndreptându-se în direcţia opusă, îmi mormăie în ureche „AK-47“. M-am întors pe călcâie şi l-am recunoscut imediat după lăţimea spatelui şi mersul lui săltăreţ. Era zugravul pe care-l angajasem vara trecută să-mi vopsească faţada casei şi pe care, pentru că n-a venit la lucru în fiecare zi – iar când a venit, a stat doar două-trei ore –, fusesem nevoit să-l concediez înainte de a termina jumătate din lucrare. Apoi mi-a trimis o factură atât de exorbitantă, că, în loc să mă cert cu el – şi pentru că, fie la telefon, fie când discutam faţă în faţă, ne certam aproape zilnic în legătură cu orele lui de muncă sau cele în care lipsea – , am dat factura avocatului meu de-acolo, ca să se ocupe el de ea. Numele zugravului era Buddy Barnes şi am aflat destul de târziu că se număra printre beţivanii de frunte din Athena. Nu-mi plăcuse niciodată abţibildul lipit la el pe maşină, pe care scria „CHARLTON HESTON ESTE PREŞEDINTELE MEU“, dar nu i-am acordat cine ştie ce atenţie, pentru că, deşi legendarul star de cinema era cunoscut drept preşedintele faimos al nesăbuitei şi iresponsabilei National Riffle Association8, era deja afectat serios de demenţă Alzheimer la vremea când îl angajasem eu pe Buddy, iar abţibildul mă intrigase în primul rând prin idioţenia şi inutilitatea lui.

Am fost, bineînţeles, şocat de ceea ce auzisem pe stradă – atât de şocat, încât, în loc să stau să mă gândesc un moment cum să-i răspund sau să mă hotărăsc dacă să răspund sau nu în vreun fel, am alergat peste peluză spre locul unde el tocmai se urcase în camioneta sa.

L-am strigat pe nume, lovind cu pumnul în aripa maşinii până ce omul a deschis geamul.

— Ce mi-ai spus mai înainte? l-am întrebat.

Buddy avea o faţă roz, aproape angelică, în ciuda faptului că era un tip morocănos, de vreo patruzeci de ani, şi în ciuda perilor blonzi şi rari crescuţi sub nas şi pe bărbie.

— N-am ce să-ţi spun, mi-a răspuns el cu vocea lui familiară, piţigăiată şi ascuţită.

— Ce mi-ai spus, Barnes?

— Ii-suse! a zis el, dându-şi ochii peste cap.

— Răspunde-mi! Răspunde-mi, Barnes! De ce mi-ai spus asta?

— Ai halucinaţii, nebunule! mi-a aruncat el.

Apoi a băgat maşina în marşarier, a ambalat motorul şi, cu un scrâşnet de roţi adolescentin, a dispărut.

Până la urmă am decis că incidentul nu fusese nici pe departe atât de dramatic pe cât crezusem la început. Da, spusese „AK-47“ şi da, eram atât de sigur de asta, încât, odată întors acasă, am dat un telefon la biroul FBI de la New York, ca să vorbesc cu M.J. Sweeney, şi am aflat atunci că femeia părăsise agenţia de doi ani. Mi-am reamintit că ilustratele îmi fuseseră trimise cu luni de zile înainte de a mă fi mutat aici şi înainte ca unul ca Buddy Barnes să ştie de existenţa mea. Era imposibil să le fi trimis Barnes, mai ales că aveau ştampile poştale din diverse oraşe mari şi mici din nordul Jersey-ului, la mai bine de o sută şaizeci de kilometri la sud de Athena, Massachusetts. Intenţia lui de a mă hărţui cu exact aceleaşi cuvinte cu care fusesem ameninţat prin poştă în urmă cu aproape unsprezece ani nu era decât una din cele mai stranii coincidenţe posibile.

Cu toate acestea, pentru prima oară de când îmi cumpărasem puşca de calibrul 22 şi mă antrenasem cu ea prin pădure, am deschis cutia cu muniţie şi, în loc să ţin arma aşa cum stătuse în toţi aceşti ani, în picioare şi descărcată, pe fundul dulapului din dormitor, am început să dorm cu ea încărcată şi pusă lângă pat, pe podea. Şi am făcut astfel până când am plecat la New York, chiar şi după ce m-am întrebat dacă Buddy îmi spusese într-adevăr ceva, chiar şi după ce am conchis că în acea frumoasă dimineaţă de vară timpurie, când mă delectasem privind broaştele ţestoase femele ce traversau greoaie drumul pentru a-şi îndeplini funcţia reproductivă, avusesem cea mai veridică halucinaţie auditivă posibilă, a cărei cauză rămăsese inexplicabilă, cel puţin pentru mine.

Incontinenţa nu îmi fusese ameliorată în nici un fel de tratamentul cu colagen şi în dimineaţa alegerilor, când am menţionat acest fapt la cabinetul doctorului, mi s-a recomandat să mă programez pentru o a doua intervenţie în luna următoare. Dacă între timp apărea vreo ameliorare, puteam să anulez oricând programarea; dacă nu, intervenţia urma să fie repetată.

— Şi dacă nu are efect?

— Atunci o s-o repetăm. A treia oară nu pătrundem prin uretră, explică asistenta, ci prin cicatricile de la operaţia de prostată. Doar o înţepătură. Anestezie locală. Fără dureri.

— Şi dacă nici a treia intervenţie nu are efect? am întrebat.

— O, mai e până acolo, domnule Zuckerman! Haideţi s-o luăm pas cu pas. Nu vă pierdeţi speranţa. Nu vă ajută la nimic.

Ca şi cum incontinenţa n-ar fi fost îndeajuns de ruşinoasă ea însăşi, mai trebuia să ţi se vorbească acum ca unui puşti recalcitrant de opt ani, care nu vrea să ia untură de peşte. Dar aşa se întâmplă când un pacient mai bătrân refuză să se resemneze în faţa încercărilor inevitabile ale vârstei şi să se târâie politicos, spre groapă: doctorii şi infirmierele au pe mână un copil ce trebuie luat cu binişorul pentru a se mobiliza în lupta pentru propria lui cauză pierdută. În orice caz, la asta mă gândeam când am închis telefonul, secătuit de mândrie şi ajuns la capătul puterilor – un bărbat aflat pe punctul de a ceda, indiferent dacă se împotriveşte ori se supune.

Ce m-a surprins cel mai tare în primele zile în care m-am plimbat prin oraş? Cel mai evident lucru – telefoanele mobile. La mine pe munte n-aveam deloc semnal, iar jos, în Athena, acolo unde exista, rareori am văzut oameni mergând pe stradă şi vorbind foarte dezinhibaţi la telefon. Mi-am amintit de New York, unde singurii oameni care mergeau pe Broadway şi păreau să vorbească singuri erau nebunii. Ce se întâmplase în aceşti zece ani, de se găseau brusc atât de multe lucruri de spus – atât de multe şi atât de presante, încât nu mai sufereau amânare? Oriunde mă duceam, cineva se apropia de mine vorbind la telefon şi altcineva din spatele meu vorbea la telefon. În maşini şoferii vorbeau la telefon. Când luam taxiul, taximetristul era la telefon. Ca unul care de multe ori petrecea zile întregi fără să stea de vorbă cu nimeni, a trebuit să mă întreb ce era acel lucru care îi înfrânase mai înainte pe oameni şi dispăruse acum brusc, făcând ca vorbitul neîntrerupt la telefon să fie preferat unei plimbări libere, fără supraveghere, unui moment de singurătate ce-ţi permite să percepi străzile cu propriile simţuri şi să laşi să-ţi răsară în minte milioane de gânduri inspirate de viaţa oraşului. Aşa cum stăteau lucrurile acum, mie străzile mi se păreau comice, iar oamenii ridicoli. Şi totuşi acolo părea să existe şi o tragedie reală. Eliminarea experienţei izolării trebuie să aibă, inevitabil, şi un efect dramatic. Care vor fi consecinţele? Ştii că îl poţi aborda oricând pe celălalt şi dacă nu poţi, devii neliniştit – neliniştit şi mânios ca un zeu mic şi idiot. Am înţeles că liniştea din fundal fusese de mult abolită în restaurante, lifturi şi pe terenurile de baseball, dar că imensa singurătate a fiinţelor umane ar fi putut naşte această nemărginită dorinţă de a fi auzit, combinată cu dezinteresul faţă de ideea că eşti auzit şi de alţii... ei bine, cum îmi trăisem aproape toată viaţa în era cabinelor telefonice, ale căror solide uşi batante puteau fi închise ermetic, am fost impresionat de caracterul făţiş al întregului proces şi m-am trezit urzind ideea unei povestiri în care Manhattanul se transformă într-o colectivitate sinistră, unde toată lumea spionează pe toată lumea şi toţi sunt urmăriţi de persoana de la celălalt capăt al liniei, chiar dacă, telefonându-şi neîncetat unul altuia în aer liber, de oriunde vor, cei ce sună au senzaţia că se bucură de o libertate deplină. Ştiam că, doar fiindcă mă gândeam la un scenariu ca ăsta, deveneam asemenea maniacilor de la începuturile epocii industrializării, cei care îşi imaginau că maşina este duşmanul vieţii. Totuşi nu puteam să mă abţin: nu pricepeam cum poate cineva să creadă că duce o existenţă umană în timp ce merge pe stradă încoace şi-ncolo şi vorbeşte la telefon jumătate din viaţa sa diurnă. Nu, astfel de jucărioare nu se arătau prea stimulatoare pentru promovarea reflecţiei în rândul marelui public.

Şi am mai remarcat şi femeile tinere. Nu puteam să nu le remarc. La New York încă mai era cald şi femeile erau înveşmântate astfel încât să nu le poţi ignora, oricât de mult aş fi vrut să nu fiu stârnit tocmai de dorinţele reprimate activ prin traiul sihastru la hotarul unei rezervaţii naturale. În descinderile mele la Athena văzusem cum îşi expuneau azi propriul corp fetele de colegiu, fără ruşine sau teamă, însă fenomenul nu mă şocase până n-am ajuns în oraş, unde numărul lor s-a înmulţit enorm, limita de vârstă s-a extins şi eu am înţeles cu invidie că, de vreme ce se îmbrăcau aşa cum se îmbrăcau, femeile nu voiau doar să fie privite, iar provocatoarea lor paradă era doar o primă fază a procesului de dezvăluire. Sau poate că asta însemna pentru cei ca mine. Poate că nu înţelesesem eu nimic şi că aşa se îmbrăcau ele astăzi, aşa erau croite tricourile astăzi, aşa e astăzi moda la hainele pentru femei şi, pentru că umblă pe stradă aşa cum o fac, în bluze mulate pe corp, pantaloni scurţi, mulaţi, şorturi cu talia joasă, sutiene ispititoare şi buricele goale, pot da impresia că sunt toate disponibile, deşi nu sunt – şi nu numai pentru mine.

Dar ce m-a uimit cel mai tare a fost faptul că o remarcasem pe Jamie Logan. De ani buni nu mai stătusem atât de aproape de o tânără atât de seducătoare – probabil de când stătusem ultima oară exact vizavi de Jamie în sufrageria clubului de arte de la Harvard. Şi nici n-am înţeles cât de mult mă tulburase până ce am căzut cu toţii de acord asupra schimbului de locuinţe şi, odată întors la hotel, m-am trezit gândindu-mă cât de plăcut ar fi fost să nu aibă loc nici un fel de schimb – Billy Davidoff să rămână unde voia el să rămână, adică chiar acolo, vizavi de bisericuţa luterană de pe 71st Street West, iar Jamie să scape de teama ei de terorism venind în tihnitul Berkshires, alături de mine. Jamie exercita o atracţie imensă asupra mea, o puternică atracţie gravitaţională asupra fantomei dorinţelor mele. Femeia asta exista în mine chiar înainte de a apărea pe lume.

Urologul care mi-a pus diagnosticul de cancer când aveam şaizeci şi doi de ani m-a încurajat cu simpatie imediat după aceea, spunându-mi următoarele:

— Ştiu că asta nu e o consolare, dar nu sunteţi singurul. Boala asta a atins proporţii epidemice în America. Vă luptaţi alături de mulţi alţi bărbaţi. În cazul dumneavoastră regret că nu am putut să vă diagnostichez peste zece ani.

Îmi sugera astfel că la acea vreme impotenţa indusă de extirparea prostatei ar fi putut să mi se pară o pierdere mai puţin dureroasă. Aşa că decisesem să reduc dimensiunea pierderii, străduindu-mă să pretind că dorinţa dispăruse de la sine – asta până să intru în contact vreme de aproape o oră cu o femeie de treizeci de ani, o femeie frumoasă, privilegiată, inteligentă, stăpână pe sine şi lascivă, care, graţie spaimelor ei, devenise ispititor de vulnerabilă, şi să trăiesc amara neputinţă a unui bătrân batjocorit, ce murea de dorinţa de a fi iarăşi un bărbat întreg.

1 The Shadow Line, roman al scriitorului Joseph Conrad (1857-1924).

2 GI Bill, lege prin care soldaţilor americani demobilizaţi după al Doilea Război Mondial şi în urma războaielor din Coreea şi Vietnam li se acordau diverse avantaje, printre care finanţarea studiilor universitare şi de formare profesională.

3 Erou al povestirii omonime a scriitorului american Washington Irving (1783-1859).

4 Locul unde se aflau Turnurile Gemene din New York, distruse în atacul terorist de la 11 septembrie 2001.

5 The Wound and the Bow, volum de texte critice din 1941 al scriitorului, ziaristului şi eseistului american Edmund Wilson (1895-1972), ce explorează legătura dintre trăirile emoţionale ale scriitorului şi opera sa.

6 Goi (pl. goim) – neevrei, populaţie de sorginte noniudaică.

7 Joc de cuvinte: jew (engl.) – evreu.

8 Asociaţia Naţională a Armelor de Foc, organizaţie militantă pentru dreptul cetăţenilor de a deţine arme (n.r.).