Nnedi Okorafor, Who Fears Death

Copyright © 2010 by Nnedi Okorafor

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8168-6

ISBN PDF: 978-973-46-8169-3

ISBN print: 978-973-46-7756-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © Victor_Tongdee/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cunoscută pentru romanele ei cu tentă science-fiction, fantasy și populate de personaje rupte din realismul magic, scriitoarea NNEDI OKORAFOR este născută în Statele Unite, într-o familie de imigranți. Și-a cîștigat notorietatea datorită felului în care împletește în proză elemente de cultură africană. Dintre romanele sale, amintim: Lagoon (finalist la categoria Cel mai bun roman la British Science Fiction Association Award), Who Fears Death (Cine se teme de moarte; cîștigător al World Fantasy Award la categoria Cel mai bun roman), The Book of Phoenix (finalist la Arthur C. Clarke Award), Chicken in the Kitchen (un roman pentru copii premiat cu Africana Book Award) și The Shadow Speaker (CBS Parallax Award).

Minunatului meu tată, dr. Godwin Sunday Daniel Okorafor, membru al Colegiului American de Chirurgie (1940-2004)

„Dragi prieteni, vă temeți de moarte?“

– Patrice Lumumba, primul și unicul prim-ministru ales al Republicii Congo

PARTEA I

Devenire

Capitolul 1

Chipul tatălui meu

De viața mea s-a ales praful cînd aveam șaisprezece ani. A murit tata. Avea o inimă puternică, și totuși a murit. O fi fost de la fierbințeala și fumul din atelierul lui de fierărie? E adevărat că nimic nu-l putea smulge de la munca lui, de la arta lui. Tare-i mai plăcea să facă metalul să se încovoaie, să i se supună. Dar pe el munca părea doar să-l întărească; era foarte fericit în atelierul lui. Și-atunci, ce anume l-a ucis? Nici pînă în ziua de azi nu știu sigur. Sper că n-a avut nimic de-a face cu mine sau cu ce făceam pe vremea aceea.

Imediat după moartea lui, mama a ieșit în fugă din dormitorul matrimonial, suspinînd și izbindu-se de pereți. Am știut atunci că eu voi fi altfel. Am știut în momentul acela că nu voi mai reuși niciodată să-mi stăpînesc pe deplin văpaia dinăuntru. În ziua aceea am devenit o făptură diferită, nu foarte omenească. Atunci și-a avut începutul tot ce s-a petrecut mai tîrziu, acum îmi dau seama.

Ceremonia s-a ținut la periferia orașului, în apropierea dunelor de nisip. Era miezul zilei și o arșiță teribilă. Trupul îi era întins pe o pînză albă, groasă, înconjurat de o ghirlandă împletită din frunze de palmier. Am îngenuncheat în nisip lîngă el și mi-am luat adio. N-am să uit niciodată chipul lui. Nici nu mai semăna cu papa¹. Pielea lui papa era cafenie, întunecată, buzele îi erau pline. Fața aceasta avea obraji scofîlciți, buze zbîrcite și piele ca hîrtia gri-maronie. Spiritul lui papa plecase de acolo.

Am simțit furnicături în ceafă. Vălul alb mă proteja prea puțin de privirile ignorante și temătoare ale oamenilor. La momentul acela, deja nimeni nu mă mai scăpa din ochi. Mi-am încleștat fălcile. În jurul meu, femei îngenuncheate plîngeau și se jeleau. Papa era foarte iubit, în ciuda faptului că se însurase cu mama, o femeie care avea o fată ca mine – o fată ewu. Fapta aceasta îi fusese scuzată demult, ca fiind una dintre acele greșeli pe care le fac pînă și cei mai grozavi oameni. Pe fundalul bocetelor, am auzit scîncetul slab al mamei. Ea suferise cea mai mare pierdere.

Era rîndul ei să-și ia rămas bun. După aceea, avea să fie luat pentru incinerare. M-am uitat pentru ultima dată la chipul lui. N-am să te mai văd niciodată, mi-am spus. Nu eram pregătită. Am clipit și mi-am dus mîna la piept. Atunci s-a întîmplat… cînd mi-am dus mîna la piept. La început am simțit ca un fel de furnicătură. S-a întins rapid și s-a transformat în altceva, mai intens.

Cu cît mă străduiam mai tare să mă ridic, cu atît devenea mai intensă senzația și îmi sporea suferința. Nu se poate să-l ia, mi-am spus ca înnebunită. Mai e atîta metal rămas în atelierul lui. Încă nu și-a terminat opera! Senzația mi se răspîndea în piept și îmi radia în restul trupului. Am strîns din umeri ca s-o rețin acolo. Apoi am început să s-o extrag de la oamenii din jurul meu. M-am cutremurat și am scrîșnit din dinți. Mă umpleam de mînie. Ah, nu aici! mi-am spus. Nu la ceremonia lui papa! N-avea de gînd viața asta să mă lase în pace măcar cît să-mi jelesc tatăl mort.

În spatele meu, bocetele au încetat. Nu mai auzeam decît adierea blîndă. O atmosferă absolut stranie. Era ceva sub tălpile mele, în sol, sau poate în altă parte. Dintr-odată, m-a izbit durerea pe care o simțeau pentru papa toți cei din jurul meu.

Instinctiv, am pus o mînă pe brațul lui. Lumea a început să țipe. Nu m-am întors. Eram prea concentrată la ceea ce aveam de făcut. Nimeni n-a încercat să mă tragă deoparte. Nimeni nu s-a atins de mine. Odată, în timpul unei furtuni cum rareori vezi în sezonul secetos din Ungwa, unchiul prietenei mele Luyu a fost lovit de trăsnet. A supraviețuit, dar nu-i mai tăcea gura despre cum este să te simți zgîlțîit cu violență din interiorul trupului. Așa mă simțeam și eu acum.

Am icnit de groază. Nu reușeam să-mi desprind mîna de brațul lui papa. Era contopită cu el. Pielea de culoarea nisipului mi se revărsa din palmă în pielea lui gri-maronie. O moviliță de carne contopită.

Am început să țip.

Țipătul mi-a rămas în gît și mi-a venit să tușesc. Apoi m-am oprit, uitîndu-mă țintă la pieptul lui tata, care se mișca încet în sus și în jos, în sus și în jos… respira! Simțeam deopotrivă repulsie și o speranță disperată. Am inspirat adînc și am urlat:

— Trăiește, papa! Trăiește!

Două mîini s-au lăsat pe încheieturile mele. Știam exact ale cui sunt. Un deget îi era rupt și bandajat. Dacă nu și le lua de pe mine, aveam de gînd să-l rănesc mai rău decît cu cinci zile în urmă.

— Onyesonwu, a spus Aro la urechea mea, ridicîndu-și iute mîinile de pe încheieturile mele.

Ah, cît îl uram! Dar am stat să-l ascult.

— S-a dus, mi-a spus el. Lasă-l, ca să ne eliberăm toți.

Și nu știu cum… așa am făcut. L-am lăsat pe papa.

S-a așternut din nou liniștea de mormînt.

Ca și cum, pentru o clipă, lumea s-ar fi cufundat în apă.

Apoi forța care se strînsese treptat în mine a izbucnit. Vălul mi-a zburat de pe cap, iar cozile împletite mi-au șfichiuit liber în spate. Toți și toate au fost aruncate înapoi – Aro, mama, familia mea, prieteni, cunoștințe, străini, masa cu mîncare, cele cincizeci de igname, cele treisprezece fructe de baobab, cele cinci vaci, cele zece capre, cele treizeci de găini și mult nisip. Acasă, în oraș, s-a întrerupt curentul electric pentru treizeci de secunde; trebuia să se măture nisipul adus în case și să se repare computerele stricate de praf.

Din nou acea tăcere subacvatică.

Mi-am privit mîna. Cînd am încercat s-o iau de pe brațul rece și țeapăn al lui papa, s-a auzit ca o jupuire, ca atunci cînd se dezlipește un adeziv slab. În urma mîinii mele a rămas un contur de mucus uscat pe brațul lui papa. Mi-am frecat degetele. Substanța aceea continua să pîrîie și să se cojească dintre ele. Am mai aruncat o privire la papa. După aceea m-am prăbuşit pe o parte și am leșinat.

Asta s-a întîmplat cu patru ani în urmă. Acum uită-te la mine. Oamenii de-aici știu că eu am fost cauza tuturor acestor lucruri. Ei vor să mă vadă sîngerînd, vor să mă facă să sufăr și pe urmă să mă omoare. Orice-ar fi să se întîmple după aceea… lasă-mă să-i pun capăt.

În seara asta, vrei să știi cum am ajuns să fiu ce sînt. Vrei să știi cum am ajuns aici… E o poveste lungă. Dar o să ți-o spun… o să ți-o spun. Ești nebun dacă pleci urechea la ce spun alții despre mine. O să-ți spun povestea mea ca să înlătur toate aceste minciuni. Din fericire, pînă și lunga mea poveste o să încapă în laptopul ăla al tău.

Am două zile la dispoziție. Sper că-i timp destul. În curînd mă va ajunge din urmă.

Mama mi-a dat numele Onyesonwu. Înseamnă „Cine se teme de moarte?“. Mi-a dat un nume bun. M-am născut acum douăzeci de ani, în vremuri grele. Ironia sorții, am crescut departe de toate omorurile…

Capitolul 2

Papa

Ajunge să se uite cineva la mine ca să-și dea seama că sînt un copil conceput prin siluire. Dar papa, de prima dată cînd m-a văzut, a privit dincolo de asta. În afară de mama, el e singura persoană despre care pot să spun că m-a iubit de cînd m-a făcut. E și acesta unul dintre motivele pentru care mi-a fost atît de greu să renunț la el cînd a murit.

Eu am fost cea care l-a ales pe papa al meu pentru mama. Aveam șase ani.

Mama și cu mine sosiserăm de curînd în Jwahir. Înainte eram nomade ale deșertului. Într-o bună zi, pe cînd umblam prin deșert, ea s-a oprit de parcă ar fi auzit vocea cuiva. De multe ori se purta așa ciudat, ca și cum ar fi purtat o conversație cu altcineva, nu cu mine. Pe urmă a spus: „A venit vremea să mergi la școală“. Eram mult prea tînără ca să înțeleg motivele ei reale. În deșert eram foarte fericită, dar, după ce am ajuns în orașul Jwahir, piața a devenit imediat locul meu de joacă.

În zilele acelea de început, ca să facă rost de bani rapid, mama a vîndut cea mai mare parte din fructele de cactus confiate. În Jwahir, cactusul confiat valora mai mult decît banii. Era o delicatesă minunată. Mama învățase singură cum să cultive cactus. Probabil că dintotdeauna nutrise gîndul să se întoarcă la civilizație.

În cîteva săptămîni, a plantat segmentele de cactus pe care le păstrase și și-a deschis un stand. Am ajutat-o cum am putut și eu. Am cărat și am aranjat lucruri, am îmbiat mușterii. În schimb, ea mi-a lăsat cîte o oră liberă în fiecare zi ca să hoinăresc. În deșert, în zilele cu cer senin mă aventuram la aproape doi kilometri depărtare de mama. Nu m-am rătăcit niciodată. Prin urmare, piața era un loc mic pentru mine. Cu toate acestea, erau multe lucruri de văzut și mă pășteau buclucuri la fiecare pas.

Eram un copil fericit. Oamenii țîțîiau, bodogăneau și își fereau privirea cînd treceam pe lîngă ei. Dar mie nu-mi păsa. Era plin de găini și vulpi de casă pe care să le fugăresc, de copii la care să mă uit urît, de certuri în stradă la care să asist. Nisipul de pe jos era uneori jilav din cauza laptelui de cămilă vărsat; alteori era unsuros și înmiresmat de la uleiul aromatic care dădea pe-afară din recipiente, se amesteca cu cenușa de tămîie și deseori se lipea de bălegarul de cămilă, vacă sau vulpe. Nisipul de aici era răscolit și murdar, pe cînd cel din deșert era neatins.

Ne aflam în Jwahir doar de cîteva luni cînd l-am găsit pe papa. În ziua aceea hotărîtoare, era soare și arșiță. Am plecat de acasă luînd cu mine un pahar cu apă. Primul meu impuls a fost să merg la edificiul cel mai ciudat din Jwahir: Casa lui Osugbo. Era ceva care mă atrăgea mereu la clădirea aceasta mare și pătrată. Decorată cu forme și simboluri ciudate, era cea mai înaltă clădire din Jwahir și singura construită în întregime din piatră.

— Într-o zi o să intru acolo, am spus pe cînd stăteam și mă uitam la ea. Dar nu azi.

M-am aventurat mai departe de piață, într-o zonă pe care n-o mai explorasem. Un magazin de electronice vindea computere recondiționate, urîte rău. Erau niște obiecte mici și negre, cu plăcile de bază expuse și cu carcasele crăpate. M-am întrebat dacă și la pipăit sunt la fel de neplăcute. Nu pusesem niciodată mîna pe un computer. M-am întins să ating unul.

— Ta! a spus patronul din dosul tejghelei. Nu pune mîna!

Am sorbit din paharul cu apă și am plecat mai departe.

Picioarele m-au purtat în cele din urmă pînă la o grotă plină de foc și larmă. Clădirea albă de chirpici avea ușa de la intrare deschisă. Înăuntru se vedea o cameră întunecoasă, în care exploda cînd și cînd cîte o lumină incandescentă. Adia de-acolo o căldură mai fierbinte decît briza, ca răsuflarea din gura căscată a unui monstru. Pe firma de pe fațada clădirii scria:

FIERĂRIA OGUNDIMU – FURNICILE ALBE

NU DEVOREAZĂ BRONZUL, VIERMII NU MĂNÎNCĂ FIERUL.

Mi-am mijit ochii, deslușind înăuntru un bărbat înalt, tot numai mușchi. Pielea lui oacheșă și sclipitoare era întunecată de funingine. Ca un erou din Marea Carte, mi-am spus. Purta mănuși țesute din fire subțiri de metal și ochelari de protecție negri, bine strînși pe față. I se umflau nările și izbea în foc cu ditamai barosul. Brațele lui uriașe se încordau la fiecare lovitură. Poate era fiul lui Ogun, zeița metalului. Era multă bucurie în mișcările lui. Dar pare foarte însetat, mi-am spus. Mi l-am imaginat cu gîtlejul arzînd și plin de cenușă. Încă mai aveam paharul cu apă. Era plin pe jumătate. Am intrat în atelier.

Înăuntru era și mai cald. Dar eu am crescut în deșert. Eram obișnuită cu extreme de căldură și de frig. Prevăzătoare, am urmărit revărsarea de scîntei din metalul pe care îl lovea. Apoi, pe cît de respectuos eram în stare, am spus:

— Oga², am niște apă pentru tine.

Vocea mea l-a făcut să tresară. Vederea unei fetițe costelive care era ceea ce oamenii numeau ewu și care intrase în atelierul lui l-a speriat și mai tare. Și-a împins ochelarii spre creştetul capului. Zona din jurul ochilor pe care nu ajunsese funinginea avea cam aceeași culoare cu tenul tuciuriu al mamei mele. Albul ochilor lui e tare alb pentru cineva care se uită în foc toată ziua, mi-am spus.

— Copilă, n-ai ce căuta aici, a spus el.

Am făcut un pas înapoi. Vocea îi era răsunătoare. Plină. Omul acesta putea să vorbească în deșert și să fie auzit de animale de la kilometri distanță.

— Nu-i chiar așa de cald, am spus.

Am ridicat paharul cu apă.

— Poftim.

Am pășit mai aproape, cît se poate de conștientă de ceea ce eram. Purtam rochia verde pe care mi-o cususe mama. Materialul era ușor, dar mă acoperea cu totul, pînă la glezne și la încheieturile mîinilor. M-ar fi pus să port și văl, dar n-o lăsase inima.

Era ciudat. De obicei, oamenii mă ocoleau fiindcă eram ewu. Cîteodată însă, se strîngeau femeile ciorchine în jurul meu.

— Dar uită-te la pielea ei, își spuneau una alteia, fără să mi se adreseze vreodată direct. E așa netedă și delicată! Arată aproape ca laptele de cămilă.

— Și părul ei e ciudat de stufos, zici că-i un snop de iarbă uscată.

— Are ochii ca pisicile de nisip.

— Ani creează o frumusețe stranie chiar și din urîțenie.

— Poate o să se facă frumoasă pînă la Ritualul de Unsprezece Ani.

— Ce rost ar avea să treacă prin ritual? Tot n-o să se însoare nimeni cu ea.

Și apoi rîsete.

În piață, bărbații încercau să mă înșface, dar eu eram mereu mai iute și știam să zgîrii. Învățasem de la pisicile de nisip. Toate acestea erau zăpăcitoare pentru mintea mea de copil de șase ani. Acum, cînd stăteam dinaintea fierarului, mă temeam că și lui i s-ar putea părea bizar de plăcută urîțenia trăsăturilor mele.

Am ridicat paharul spre el. L-a luat și a băut îndelung, sorbind tot pînă la ultima picătură. Eram înaltă pentru vîrsta mea, dar și el era înalt pentru a lui. A trebuit să-mi aplec capul pe spate ca să-i văd zîmbetul de pe față. A scos un suspin adînc de ușurare și mi-a dat înapoi paharul.

— Bună apă, a spus el și s-a întors la nicovala lui. Ești prea înaltă și mult prea îndrăzneață ca să fii un spirit al apei.

Am zîmbit și i-am răspuns:

— Mă cheamă Onyesonwu Ubaid. Pe tine cum te cheamă, oga?

— Fadil Ogundimu, a spus el.

Și-a privit mîinile înmănușate.

— Ți-aș strînge mîna, Onyesonwu, dar mi s-au încins mănușile.

— Nu-i nimic, oga. Doar ești fierar!

El a încuviințat dînd din cap.

— La fel ca tata și ca tatăl lui, și ca tatăl tatălui lui și așa mai departe.

— Mama și cu mine am venit aici de cîteva luni, m-a luat gura pe dinainte.

Mi-am amintit că se făcea tîrziu.

— Ah, trebuie să plec, oga Ogundimu!

— Mulțumesc pentru apă, a spus el. Ai avut dreptate. Mi-era sete.

După aceea, am început să-l vizitez deseori. A devenit cel mai bun prieten al meu și singurul. De-ar fi știut mama că-mi petreceam timpul cu un bărbat străin, m-ar fi bătut și m-ar fi tăiat de la porția de timp liber săptămîni la rînd. Ucenicul fierarului, un bărbat pe nume Ji, mă detesta și mi-o arăta printr-un rînjet dezgustat de fiecare dată cînd mă vedea, de parcă aș fi fost un animal sălbatic bolnav.

— Nu-l lua în seamă pe Ji, mi-a spus fierarul. Se pricepe la metal, dar îi lipsește imaginația. Iartă-l. E un primitiv.

— Dar ție ți se pare că arăt ca o făptură malefică? l-am întrebat.

— Ești adorabilă, a răspuns el zîmbind. Felul cum e conceput un copil nu e vina sau povara copilului.

Nu știam ce înseamnă conceput și nici n-am întrebat. Îmi spusese că sînt adorabilă și nu voiam să-și retragă cuvintele. Din fericire, Ji venea de obicei tîrziu, cînd se mai răcorea.

Nu a trecut mult și îi povesteam deja fierarului despre viața mea în deșert. Eram prea micuță ca să știu că e cazul să păstrez pentru mine astfel de lucruri delicate. Nu pricepeam că trecutul meu, însăși existența mea, era ceva delicat. În schimb, el m-a învățat cîteva lucruri despre metal, cum ar fi care tipuri se lăsau mai ușor prelucrate la cald și care nu.

— Cum era soția ta? l-am întrebat într-o zi.

Dădeam din gură doar ca să fac conversație. Eram mai interesată de micul teanc de felii de pîine pe care mi-l adusese.

— Njeri, a spus el. Avea pielea neagră.

Și-a cuprins o coapsă cu mîinile lui mari.

— Și picioare foarte zdravene. Era jocheu de cămile.

Am înghițit dumicatul de pîine pe care îl mestecam.

— Chiar așa? am exclamat.

— Lumea zice că picioarele alea o țineau pe spinarea cămilelor, dar știu eu mai bine. Avea și un fel de dar.

— Ce dar? am întrebat, aplecîndu-mă înainte. Putea să treacă prin ziduri? Să zboare? Să mănînce sticlă? Să se transforme în gîndac?

Fierarul a pufnit în rîs.

— Citești mult.

— Am citit de două ori Marea Carte! m-am făloșit.

— Impresionant. Ei, Njeri a mea vorbea cu cămilele. Vorbitul cu cămilele e treabă de bărbat, așa că în loc de asta și-a ales cursele de cămile. Și nu doar că participa la curse. Le cîștiga. Ne-am cunoscut cînd eram adolescenți. Ne-am căsătorit cînd aveam douăzeci de ani.

— Cum suna vocea ei? am întrebat.

— Ah, avea o voce enervantă și frumoasă, a spus el.

M-am încruntat, nedumerită.

— Vorbea foarte tare, a explicat el, luînd o felie din pîinea mea. Rîdea mult cînd era fericită și țipa mult cînd era nervoasă. Înțelegi?

Am încuviințat din cap.

— O vreme, am fost fericiți.

Și s-a oprit. L-am așteptat un timp să continue. Știam că urma partea cea rea. Cum el rămăsese uitîndu-se lung la bucata lui de pîine, am insistat:

— Şi? Ce s-a întîmplat apoi? Ți-a greșit cu ceva?

A rîs pe înfundate, iar eu m-am bucurat, deși de întrebat întrebasem cu toată seriozitatea.

— Nu, nu, a răspuns el. În ziua cînd a reușit cursa cea mai rapidă din viața ei, s-a petrecut ceva îngrozitor. S-o fi văzut, Onyesonwu! Era finala curselor de la Festivalul Ploii. O mai cîștigase și înainte, dar în ziua aia se pregătea să bată recordul absolut de viteză la cursa de opt sute de metri.

A făcut o pauză.

— Eu eram la linia de sosire. Toți eram acolo. Pe jos era încă alunecos după ploaia grea din noaptea trecută. Ar fi trebuit să se amîne cursa pentru altă zi. Cămila lui Njeri se apropia, gonea în felul acela al ei, cu genunchii apropiaţi. Nici o cămilă nu alergase vreodată atît de repede.

A închis ochii.

— A făcut un pas greșit și… s-a dus de-a dura.

Vocea i s-a spart.

— Pînă la urmă, picioarele puternice i-au adus pieirea lui Njeri. Picioarele n-au slăbit strînsoarea și cînd a căzut cămila, a prins-o și-a strivit-o sub greutatea ei.

Am icnit, astupîndu-mi gura cu mîinile.

— Dacă ar fi căzut de pe cămilă, ar fi trăit. Eram căsătoriți doar de trei luni.

A oftat.

— Cămila pe care călărea a refuzat să plece de lîngă ea. A mers oriunde era dus trupul. La cîteva zile după ce-a fost incinerată, a murit și ea, de inimă rea. Cămile de peste tot au scuipat și-au gemut săptămîni în șir.

Și-a pus la loc mănușile și s-a întors la nicovală. Conversația se terminase.

Au trecut luni de-atunci. Am continuat să-l vizitez o dată la cîteva zile. Știam că-mi forțez norocul cu mama. Dar consideram că merită riscul. Într-o zi, el m-a întrebat cum îmi mai merge.

— Bine, i-am răspuns. Vorbea ieri o doamnă despre tine. Zicea că ești cel mai mare fierar din lume și că cineva care se cheamă Osugbo te plătește bine. E cel care are Casa lui Osugbo? Mereu mi-am dorit să intru acolo.

— Osugbo nu-i un om, a răspuns el pe cînd examina o bucată de fier forjat. E grupul bătrînilor din Jwahir care păstrează ordinea, guvernanții noștri.

— Aha, am spus, fără să cunosc sau să-mi pese de cuvîntul guvernanți.

— Ce mai face mama ta? a întrebat el.

— Bine.

— Vreau s-o cunosc.

Mi-am ținut respirația, uitîndu-mă la el pe sub sprîncene. Dacă ar afla ea de existența lui, aș încasa cea mai aprigă bătaie din viața mea și apoi mi-aș pierde unicul prieten. De ce vrea s-o cunoască? m-am întrebat, simțindu-mă dintr-odată teribil de posesivă față de mama. Dar cum puteam să-l împiedic s-o cunoască? Mi-am mușcat buza și, fără nici o tragere de inimă, am spus:

— Bine.

Spre consternarea mea, a venit la cortul nostru chiar în seara aceea. Arăta însă impresionant cu pantalonii lungi și albi care fluturau pe el și cu caftanul alb. Purta un văl alb pe cap. Să porți alb din cap pînă-n picioare însemna să te prezinți în fața cuiva cu mare umilință. De obicei femeile făceau asta. Venind din partea unui bărbat, era ceva cu totul aparte. A știut s-o abordeze pe mama cu multă atenție.

La început, mama s-a speriat și s-a înfuriat pe el. Cînd i-a povestit despre prietenia pe care o legase cu mine, m-a plesnit peste fund atît de tare, că am fugit afară și am plîns ore în șir. Cu toate acestea, o lună mai tîrziu, papa și mama erau căsătoriți. În ziua de după nuntă, eu și mama ne-am mutat în casa lui. Ar fi trebuit să fie totul perfect după aceea. A fost bine timp de cinci ani. Apoi au început să se întîmple lucruri bizare.

Capitolul 3

Conversație întreruptă

Papa ne-a fost ancoră în Jwahir mie și mamei. Dar, chiar dacă n-ar fi murit el, tot aș fi ajuns aici. Nu mi-a fost dat să rămîn în Jwahir. Eram prea nestatornică și mai erau și alte lucruri care mă îmboldeau. Am fost o sursă de necazuri din clipa în care am fost concepută. Am fost o pată neagră. O otravă. Mi-am dat seama de asta cînd aveam unsprezece ani. Atunci mi s-a întîmplat ceva neobișnuit. Incidentul a obligat-o pe mama să-mi spună în sfîrșit povestea mea urîtă.

Era seară și se apropia cu repeziciune o furtună cu tunete și trăsnete. Stăteam în pragul ușii din spate și mă uitam cum vine, cînd, chiar sub ochii mei, un vultur mare a atacat o vrabie în grădina mamei. Vulturul a trîntit vrabia la pămînt și apoi a zburat cu ea în gheare. Trei pene maro însîngerate au căzut din trupul vrabiei. Au aterizat printre roșiile mamei. Bubuia tunetul cînd m-am dus și am cules de pe jos una dintre pene. Am frecat sîngele între degete. Nu știu de ce am făcut asta.

Era lipicios. Iar mirosul lui ca de aramă îmi înțepa nările, de parcă m-aș fi scăldat în el. Mi-am înclinat capul într-o parte, fără un motiv anume, ascultînd, simțind. Se-ntîmplă ceva aici, mi-am spus. Cerul s-a întunecat. Vîntul s-a întețit. A adus… un alt miros. Un miros ciudat, pe care de atunci am ajuns să-l recunosc, dar pe care n-o să fiu niciodată în stare să-l descriu.

Pe măsură ce inspiram acel miros, simțeam tot mai intens cum începe să se se petreacă ceva în capul meu. M-am gîndit să fug în casă, dar nu voiam să duc cu mine înăuntru ce-o mai fi fost și lucrul acela. Și apoi, nici de-aș fi vrut nu mă puteam mișca. Am auzit un bîzîit, apoi am simțit durere. Am închis ochii.

În mintea mea erau uși, uși din oțel, din lemn și din piatră. Durerea era de la ușile acelea care se întredeschideau. Trecea un curent de aer fierbinte prin ele. Aveam o senzație ciudată în trup, de parcă fiecare mișcare pe care o făceam ar fi putut să-mi rupă ceva. Am căzut în genunchi și am vomitat. Mi s-au gripat toți mușchii. Apoi am încetat să mai exist. Nu-mi amintesc nimic. Nici măcar întuneric.

Era groaznic.

Următorul lucru despre care am cunoștință este că mă aflam sus de tot, într-un uriaș copac iroko crescut în centrul orașului. Eram în pielea goală. Ploua. Umilința și confuzia mi-au însoțit toată copilăria. E de mirare că furia nu s-a lăsat nici ea mai prejos?

Mi-am ținut respirația ca să mă opresc din suspinele produse de șoc și spaimă. Ramura groasă de care mă țineam era alunecoasă. Și nu reușeam să scap de senzația că tocmai murisem pe neașteptate și apoi revenisem la viață. Dar n-avea importanță la momentul acela. Cum mă mai dădeam jos de-acolo?

— Trebuie să sari! a strigat cineva.

Jos erau tata și un băiat necunoscut, care purta un coș pe creștet. Am scrîșnit din dinți și m-am apucat mai strîns de ramură, furioasă și rușinată.

Papa a întins brațele.

— Sari! a strigat el.

Am ezitat, spunîndu-mi: Nu vreau să mor din nou. Am scîncit. Ca să nu-mi mai vină și alte gînduri, am sărit. Papa și cu mine ne-am rostogolit pe pămîntul ud și acoperit cu fructe de iroko. M-am săltat cu greu în picioare și m-am lipit de el, încercînd să mă ascund, în timp ce el își scotea cămașa. Mi-am tras-o rapid pe mine. Izul fructelor zdrobite era puternic și amărui în bătaia ploii. Ne trebuia o baie bună ca să scăpăm de miros și de petele movulii de pe piele. Hainele lui papa nu mai erau bune de nimic. M-am uitat în jur. Băiatul dispăruse.

Papa m-a luat de mînă și am mers amîndoi acasă în tăcerea șocului suferit. Ne tîram picioarele prin ploaie și mă luptam să-mi țin ochii deschiși. Atît eram de sfîrşită. Parcă dura o veșnicie drumul pînă acasă. Așa departe am ajuns? mă miram în sinea mea. Ce… cum? Odată ajunși acasă, l-am oprit pe papa în dreptul ușii.

— Ce s-a-ntîmplat? l-am întrebat în sfîrșit. Cum de-ai știut unde să mă cauți?

— Pînă una, alta, hai să te usuci, a spus el cu blîndețe.

Cînd am deschis ușa, mama a venit în fugă. Am insistat că n-am nimic, dar nu era adevărat. Mă lua iar cu amețeală. Am pornit spre camera mea.

— Las-o să se ducă, i-a spus papa.

M-am tîrît în pat și de data asta m-am cufundat într-un somn adînc şi cît se poate de obişnuit.

— Scoală-te, mi-a spus mama în șoaptă.

Trecuseră cîteva ore. Aveam ochii încleiați și mă durea tot corpul. M-am săltat încet în capul oaselor, frecîndu-mă la față. Mama și-a tras scaunul mai aproape de patul meu.

— Nu știu ce s-a-ntîmplat cu tine, a spus ea.

Dar se ferea să mă privească. Chiar și așa, tot mă întrebam dacă spune adevărul.

— Nici eu, mama.

Am suspinat, masîndu-mi brațele și picioarele dureroase. Încă mai simțeam pe piele mirosul fructelor de iroko.

Mi-a luat mîinile într-ale ei.

— E singura dată cînd îți spun asta.

A șovăit și a clătinat din cap, adăugînd ca pentru sine:

— Of, Ani, n-are decît unsprezece ani.

Apoi a ridicat capul și am văzut că avea expresia aceea pe care i-o știu atît de bine. De parcă ar asculta ceva. A țîțîit din buze și a dat din cap.

— Mama, ce…

— Era soarele sus pe cer, a spus ea cu voce moale. Lumina totul. Atunci au venit. Cînd majoritatea femeilor, cele care aveau peste cincisprezece ani, Conversau cu Zeița în deșert. Eu aveam vreo douăzeci de ani…

***

Militanții nuru au așteptat momentul retragerii, cînd femeile okeke mergeau în deșert și rămîneau acolo timp de șapte zile ca s-o omagieze pe zeița Ani. „Okeke“ înseamnă „cei creați“. Cei din poporul okeke au pielea de culoarea nopții pentru că au fost creați înaintea zilei. Ei au fost primii. Mai tîrziu, după ce s-au întîmplat multe altele, au sosit nuru. Au venit din stele și de aceea pielea lor e de culoarea soarelui.

Probabil că numele au fost alese de comun acord în vremuri de pace, fiindcă se știa prea bine că okeke se nasc pentru a fi sclavi la nuru. Demult, în timpul Vechii Ere a Africii, făcuseră ceva îngrozitor, din care cauză Ani le-a pus povara aceasta pe umeri. E scris în Marea Carte.

Deși locuia cu soțul ei într-un mic orășel okeke în care nimeni nu era sclav, Najeeba își știa locul. Ca toată lumea din satul ei, dacă ar fi trăit în Regatul Celor Șapte Rîuri, la doar douăzeci și patru de kilometri distanță către est, unde existența era mai îndestulătoare, și-ar fi petrecut viața slujindu-i pe nuru.

Cei mai mulți se supuneau vechii ziceri „E nebun șarpele care visează să fie șopîrlă“. Dar într-o zi, cu treizeci de ani în urmă, un grup de bărbați și femei okeke din orașul Zin au început s-o respingă. Se săturaseră. S-au răzvrătit, au reclamat și-au refuzat. Fervoarea lor s-a răspîndit în tîrgurile și satele vecine ale Celor Șapte Rîuri. Acești okeke au plătit scump faptul de-a fi nutrit ambiții. Toată lumea a plătit, ca întotdeauna cînd are loc un genocid. De-atunci se tot întîmplă cînd și cînd. Rebelii okeke care au scăpat de exterminare au fost împinși către est.

Najeeba stătea cu capul plecat în nisip, cu ochii închiși, cu atenția concentrată spre interior. Zîmbea și conversa cu Ani. Cînd avea zece ani, pornise și ea pe drumurile sării în călătoriile pe care le făceau tatăl și frații ei ca să facă negoț cu sare. De atunci, începuse să iubească întinderea deșertului. Și dintotdeauna iubise cu înfocare călătoriile. I se lăți zîmbetul pe față și își îngropă fruntea mai adînc în nisip, fără să ia în seamă murmurul femeilor care se rugau în jurul ei.

Najeeba îi spunea lui Ani cum ea și soțul ei stătuseră afară cu cîteva nopți în urmă și văzuseră cinci stele căzînd din cer. Se zice că atîtea stele cît văd căzînd o soție și un soț, atîția copii vor avea. Rîse în sinea ei. Nici nu-i trecea prin minte că n-avea să mai rîdă multă vreme după aceea.

— N-avem noi prea multe, dar tata ar fi mîndru, spuse Najeeba cu vocea ei puternică. Avem o casă în care intră mereu nisipul. Computerul nostru era vechi de cînd l-am cumpărat. Stația noastră de captare adună doar jumătate din cantitatea de apă din nori pe care ar trebui s-o adune. S-au pornit iar omorurile, și nu departe de noi. Încă n-avem copii. Dar sîntem fericiți. Și îți mulțumesc…

Torsul unor motoare de scutere. Najeeba ridică privirea. Era un întreg alai, fiecare purtînd cîte un steag portocaliu în spatele scaunului. Trebuie să fi fost cel puțin patruzeci. Najeeba și grupul său erau la cîțiva kilometri de sat. Plecaseră cu patru zile în urmă, timp în care băuseră doar apă și mîncaseră doar pîine. Aşadar, nu erau doar singure, erau și lipsite de forțe. Îi cunoștea prea bine pe oamenii aceia. Cum au știut unde să ne găsească? se miră ea. Deșertul le ștersese urmele de cîteva zile.

Ura ajunsese pînă la urmă și la căminul ei. Satul era un loc liniștit, cu case mărunte, dar solide, o piață mică, dar bine aprovizionată, unde cele mai importante evenimente erau nunțile. Era un loc plăcut, inocent, ascuns sub palmieri unduitori. Pînă acum.

În vreme ce scuterele dădeau roată în jurul femeilor, Najeeba privi în urmă către satul ei. Scoase un geamăt de parcă ar fi primit un pumn în burtă. Fum negru se învălătucea spre cer. Zeița Ani nu se obosise să le spună femeilor că erau pe cale să moară. Că, în timp ce ele stăteau cu capetele în nisip, copiii lor, soții, rudele de acasă erau uciși, iar locuințele lor erau incendiate.

Pe fiecare scuter se afla cîte un bărbat și cîțiva dintre ei erau însoțiți de cîte o femeie. Aveau văluri portocalii peste fețele aurii ca soarele. Veșmintele lor militare scumpe – pantaloni, cămăși și ghete din piele de culoarea nisipului – erau probabil tratate cu gel termic ca să rămînă răcoroase în bătaia soarelui. Cum stătea cu gura căscată și se uita țintă la fumul din zare, Najeeba își aminti cum își dorise dintotdeauna soțul ei gel termic pentru haine cînd lucra la înălțime, în palmieri. Nu și-l permisese niciodată. N-o să și-l permită niciodată, își spuse ea.

Femeile Okeke începură să țipe și să fugă în toate direcțiile. Najeeba urlă atît de tare, încît rămase fără pic de aer în plămîni și simți că-i cedează ceva în fundul gîtlejului. Mai tîrziu avea să-și dea seama că era vocea ei, care o părăsea pentru totdeauna. Fugi în sens opus față de satul ei. Dar nuru făcură un cerc larg în jurul lor, mînîndu-le înapoi ca pe cămile sălbatice. Femeile okeke se chirciră laolaltă, cu veșmintele lor albastru-violete fluturînd în briză. Bărbații nuru coborîră de pe scutere, femeile nuru aținîndu-se în spatele lor. Se apropiară. Și atunci începură siluirile.

Toate femeile okeke, tinere, în floarea vîrstei sau bătrîne, au fost violate. De mai multe ori. Bărbații aceia nu osteneau; parcă ar fi fost posedați de o vrajă. După ce se consumau într-o femeie, mai aveau și pentru următoarea, și următoarea. Cîntau în timp ce siluiau. Femeile nuru care veniseră cu ei rîdeau, arătau cu degetul și cîntau și ele. Cîntau pe limba comună sipo, ca să înțeleagă și femeile okeke.

Sîngele de okeke curge ca apa,

Averea le-o luăm, străbunii li-i îngenunchem să ne pupe talpa.

Mîna grea asupra lor ne-abatem,

Pămîntul căruia-i spun „al lor“ al nostru îl facem.

A noastră-i puterea lui Ani

Și prafului sîngele vostru-l vom da, căci ne sunteți dușmanii.

Mizerabili sclavi, în veci urîți, Ani v-a ucis, sînteţi pierduţi!

Najeeba o încasă cel mai rău. Celelalte femei okeke erau bătute și violate, după care violatorii lor treceau mai departe, dîndu-le un moment de respiro. Însă bărbatul care o luase pe Najeeba rămase cu ea și nu era lîngă el nici o femeie nuru să rîdă și să privească. Era înalt și puternic ca un taur. Un animal. Vălul îi ascundea fața, dar nu și furia.

O apucă pe Najeeba de cozile ei groase și negre și o tîrî la vreo doi metri de ceilalți. Ea încercă să se ridice și să fugă, dar el o încălecase deja. Încetă să se mai zbată cînd îi văzu cuțitul… strălucitor și ascuțit. El rîse, folosindu-l ca să-i taie hainele. Ea îl privi în ochi, singura parte a feței pe care putea să i-o vadă. Erau aurii și cafenii, și plini de mînie, zvîcnind la colțuri.

Țintuind-o la pămînt, scoase din buzunar un mic aparat de forma unei monede și îl așeză pe jos lîngă ea. Era un dispozitiv dintre cele pe care le foloseau oamenii ca să măsoare timpul, starea vremii, să poarte cu ei cîte un fișier cu Marea Carte. Acesta avea un mecanism de înregistrare. Ochiul mic și negru al camerei se înălță, scoțînd un clic și un bîzîit cînd începu să înregistreze. Bărbatul se puse pe cîntat și înfipse cuțitul în nisip lîngă capul Najeebei. Doi cărăbuși mari și negri aterizară pe mîner.

Îi desfăcu picioarele și cîntă mai departe în timp ce o sfredelea. Iar între cîntece, rostea cuvinte nuru pe care ea nu le putea pricepe. Cuvinte aprinse, mușcătoare, mîrîite. După o vreme, cînd mînia clocotea în ea, Najeeba îl scuipă și mîrîi și ea la el. El o apucă de gît, își luă cuțitul și îl ținu cu vîrful îndreptat spre ochiul ei stîng pînă o făcu să se potolească. Apoi cîntă și mai tare și sfredeli și mai adînc în ea.

La un moment dat, Najeeba deveni rece, apoi amorțită, apoi complet tăcută. Se transformă în doi ochi care urmăreau ce se petrece. Mereu făcea așa, mai mult sau mai puțin. Copilă fiind, căzuse dintr-un copac și își rupsese o mînă. Deși o chinuia durerea, s-a ridicat calmă, și-a lăsat prietenii, speriaţi, și a plecat acasă la mama ei, care a dus-o la o prietenă pricepută să repare oasele rupte. Purtarea neobișnuită a Najeebei îl enerva pe tatăl ei de fiecare dată cînd era bătută fiindcă făcuse vreo boroboață. Oricît de tare ar fi fost lovitura, ea nu scotea nici un sunet.

— Copilul ăsta are un alusi³ lipsit de respect! spunea mereu taică-său, plîngîndu-i-se mamei.

Dar cînd era binedispus, cum se întîmpla de obicei, tatăl ei lăuda partea aceasta a Najeebei, spunînd adesea:

— Lasă-ți alusiul să călătorească, fata mea. Să vezi ce-i de văzut!

Acum alusiul ei, partea eterică din ea, care avea capacitatea de-a înăbuși durerea și de-a observa, ieșise la suprafață. Mintea ei înregistra evenimentele la fel ca dispozitivul bărbatului. Fiecare detaliu. Iar mintea ei observă că, indiferent de cuvinte, vocea bărbatului cînd cînta era minunată.

Dură aproape două ore, deși Najeebei i se păru că trecuse o zi și jumătate. Revăzu în minte soarele traversînd cerul, apunînd și înălțîndu-se iar. Era un timp îndelungat, doar atîta contează. Bărbații nuru cîntară, rîseră, violară și, de cîteva ori, uciseră. Apoi plecară. Najeeba rămase întinsă pe spate, cu hainele desfăcute, cu torsul expus în lumina soarelui, lovit și învinețit. Încercă să audă respirații, gemete, plînsete și, o vreme, nu auzi nimic. Se bucură.

Apoi o auzi pe Amaka strigînd:

— Ridicați-vă!

Amaka avea douăzeci de ani mai mult decît Najeeba. Era puternică și adesea era vocea femeilor din satul ei.

— Ridicați-vă toate! spuse Amaka, împleticindu-se.

— Sus!

Trecu pe la toate femeile și le lovi cu piciorul.

— Sîntem moarte, dar n-o să murim aici, astea care mai respirăm.

Najeeba asculta fără să se miște cum le izbea Amaka pe femei în coapse și le trăgea de mîini. Spera să poată face pe moarta cît s-o păcălească. Știa că soțul ei era mort, și chiar de n-ar fi fost, nu s-ar mai atinge vreodată de ea.

Bărbații nuru și femeile lor făcuseră toate astea nu de dragul de-a tortura și-a necinsti. Ei voiau să conceapă copii ewu. Asemenea copii nu sînt produsul iubirii interzise dintre un nuru și o okeke și nu sînt nici noahi, adică okeke născuți fără culoare. Ewu sînt copii ai violenței.

O femeie okeke nu va ucide niciodată un copil plămădit în lăuntrul ei. Ea i se va împotrivi chiar și soțului ca să-și păstreze în viață copilul din pîntece. Totuși, datina dictează că orice copil este copilul tatălui său. Acești nuru plantaseră otravă. O femeie okeke care dădea naștere unui copil ewu era unită cu acel nuru prin copilul ei. Nuru căutau să distrugă de la rădăcină familiile okeke. Najeebei nu-i păsa de planul lor crud. Nu se plămădea nici un copil în pîntecele ei. Tot ce-și dorea ea era să moară. Cînd ajunse Amaka la ea, n-avu nevoie decît de o lovitură ca s-o facă să tușească.

— Nu mă păcălești tu pe mine, Najeeba, spuse Amaka. Hai, sus.

Toată partea stîngă a feței îi era albastru-vineție. Ochiul stîng îi era închis din pricina umflăturii.

— De ce? întrebă Najeeba cu noua ei voce fără voce.

— Fiindcă asta facem noi, răspunse Amaka și întinse o mînă.

Najeeba se întoarse pe partea cealaltă.

— Lasă-mă să termin de murit. N-am copii. E cel mai bine așa.

Își simțea greutatea din pîntece. Dacă se ridica în picioare, toată sămînța ce fusese pompată în ea s-ar fi vărsat afară. Îngrețoșată la gîndul acesta, întoarse capul într-o parte și icni. Cînd i se liniști stomacul, Amaka era tot acolo. Scuipă pe jos lîngă Najeeba. Saliva era roșie de sînge. Apoi încercă s-o tragă în sus. Deși fulgerată de durerea din burtă, Najeeba se strădui să-și păstreze trupul moleşit și greu. Pînă la urmă, cuprinsă de frustrare, Amaka lăsă brațul Najeebei să cadă, scuipă din nou și trecu mai departe.

Femeile care aleseseră să trăiască se sculară cu greu în picioare și porniră înapoi spre sat. Najeeba închise ochii, simțind cum i se prelinge un fir de sînge dintr-o tăietură de pe frunte. În scurt timp se lăsă iar liniștea. Ar fi ușor să părăsesc acest trup, își spuse. Mereu îi plăcuse să călătorească.

Zăcu acolo pînă începu să-i ardă fața în soare. Moartea venea mai încet decît și-ar fi dorit ea. Deschise ochii și se ridică în capul oaselor. Dură vreun minut pînă i se obișnuiră ochii cu lumina puternică. Apoi văzu leșuri și bălți de sînge pe care le înghițea nisipul, de parcă femeile ar fi fost sacrificii aduse deșertului. Se sculă încet în picioare, merse la tolba ei și o ridică de jos.

— Lasă-mă, spuse Teka cîteva minute mai tîrziu, cînd o scutură Najeeba.

Teka era singura în viață dintre cele cinci trupuri. Najeeba se așeză greoi lîngă ea. Își frecă scalpul dureros acolo unde atacatorul ei o trăsese de păr cu atîta brutalitate. Se uită la Teka. Codițele ei împletite pe scalp aveau crustă de nisip și pe față îi apărea o grimasă la fiecare respirație. Najeeba se ridică încet și încercă s-o salte și pe ea.

— Lasă-mă, repetă Teka, aruncîndu-i o privire mînioasă.

Așa că Najeeba o lăsă.

Porni tîrîndu-și picioarele către sat, apucînd-o într-acolo doar din obișnuință. O imploră pe Ani să-i trimită ceva pe drum care s-o ucidă, de pildă un leu sau alți nuru. Dar nu aceasta era voința lui Ani.

Satul ei ardea. Casele mocneau, grădinile erau distruse, se vedeau scutere în flăcări. Zăceau leșuri în stradă. Multe erau arse, de nerecunoscut. În timpul raidurilor de felul acesta, soldații nuru îi luau pe bărbații okeke cei mai puternici, îi legau, aruncau kerosen pe ei și le dădeau foc.

Najeeba nu văzu nici picior de bărbat sau femeie nuru, nici vii, nici morți. Satul fusese o pradă ușoară, luat pe nepregătite, vulnerabil, refuzînd să privească realitatea în față. Proștii, își spuse ea. Femeile suspinau în stradă. Bărbații plîngeau în dreptul locuințelor. Copiii umblau de colo-colo, zăpăciți. Arșița era sufocantă, radiind dinspre soare și de la casele, scuterele și trupurile cuprinse de flăcări. Pînă la apus, avea să pornească un nou exod către est.

Cînd ajunse acasă, Najeeba rosti în șoaptă numele soțului său. Apoi făcu pe ea. Urina o fripse cînd îi curse pe picioarele învinețite. O jumătate de casă era în flăcări. Grădina lor era distrusă. Scuterul ardea. Dar iată-l pe Idris, soțul ei, șezînd pe pămînt, cu capul în mîini.

— Idris, murmură iar Najeeba.

Văd o stafie, își spuse ea. O să sufle vîntul și-o să-l spulbere. Nu se vedea sînge curgînd pe fața lui. Și chiar dacă genunchii pantalonilor săi albaștri erau plini de nisip, iar subsuorile caftanului albastru erau întunecate de sudoare, el era teafăr și nevătămat. Chiar el era, nu stafia lui. Najeebei îi venea să spună „Ani e milostivă“, dar zeița nu era milostivă. Nicidecum. Fiindcă, deși soțul ei fusese cruțat, Ani o ucisese pe Najeeba și-o lăsase încă vie.

Cînd o văzu, Idris țipă de bucurie. Alergară și se aruncară unul în brațele celuilalt, ținîndu-se strîns timp de cîteva minute. Idris mirosea a sudoare, neliniște, spaimă și osîndă. Nu îndrăzni să se întrebe cum mirosea ea însăși.

— Sînt bărbat în toată firea, dar n-am putut să fac nimic, doar să mă ascund ca un copil, îi spuse el la ureche.

O sărută pe gît. Najeeba închise ochii, dorindu-și ca Ani s-o ucidă acolo, pe loc.

— Așa a fost cel mai bine, șopti ea.

Apoi o ținu la un braț distanță și Najeeba știu.

— Nevastă, spuse el, privind în jos la veșmîntul ei desfăcut.

Părul pubian îi era expus, ca și coapsele învinețite, și burta.

— Acoperă-te! spuse el, trăgînd de marginile fustei rupte să le unească.

Ochii i se umeziră.

— A… a… acoperă-te, o!

Expresia durerii de pe față i se adînci și se ținu cu mîinile de mijloc. Făcu un pas înapoi. Se uită iar la Najeeba, mijindu-și ochii, apoi clătină din cap ca și cînd ar fi încercat să alunge ceva.

— Nu.

Najeeba nu se clinti din loc cînd soțul ei se îndepărtă cu mîinile pavăză în față.

— Nu, repetă el.

Ochii lui vărsau lacrimi, dar chipul i se înăsprea.

Cu trăsăturile acum inexpresive, se uită la Najeeba cum intră în casa cuprinsă de flăcări. Înăuntru, Najeeba nu luă în seamă fierbințeala și zgomotele casei care crăpa, pocnea și murea. Adună metodic cîteva lucruri, ceva bani pe care îi ținea ascunși, o cratiță, stația de captare a apei, un joc primit de la sora ei cu cîțiva ani în urmă, o fotografie cu soțul ei zîmbind și un sac de pînză plin cu sare. Era bine să ai sare la tine cînd mergeai în deșert. Singura fotografie pe care o avea cu părinții ei decedați era în foc.

Najeeba n-avea să mai trăiască mult. În mintea ei, devenise acel alusi despre care taică-său spunea că trăise în ea dintotdeauna; spiritul deșertului, căruia îi plăcea să pornească hoinar spre locuri îndepărtate. Odată ajunsă în sat, sperase că soțul ei mai trăia. Cînd îl găsise, sperase că avea să se poarte altfel. Dar el era un okeke. De unde pînă unde să-și facă ea speranțe?

Era capabilă să supraviețuiască în deșert. Învățase din retragerile ei anuale împreună cu celelalte femei și din călătoriile pe care le făcea pe Drumul Sării cu tatăl și cu frații ei. Știa cum să-și folosească stația de captare ca să extragă condens din cer și să obțină apă de băut. Știa să prindă în capcană vulpi și iepuri. Știa unde să găsească ouă de broască țestoasă, șopîrlă sau șarpe. Știa cu precizie care cactuși sînt comestibili. Și, pentru că era deja moartă, n-avea nici o teamă.

Najeeba merse și merse, căutînd un loc în care să-i îngăduie trupului său să moară. Peste o săptămînă, își spuse ea și ridică tabăra. Mîine, își zise apoi, pe cînd își tîra picioarele mai departe. Cînd își dădu seama că e însărcinată, moartea încetă să mai reprezinte o opțiune. Dar, în mintea ei, tot un alusi era, controlînd și întreținîndu-și trupul așa cum controlează cineva un computer. Se îndreptă către est, în sens opus față de orașele nuru, către pustia în care trăia neamul okeke în exil. Pe timpul nopții, cînd se întindea în cortul ei, auzea vocile femeilor nuru rîzînd și cîntînd afară. Țipa la ele fără glas să intre și să termine cu ea, dacă pot.

— O să vă smulg sînii! spunea ea. O să vă beau sîngele ca să hrănesc cu el copilul care crește în mine!

După ce adormea, îl vedea adesea pe bărbatu-său, Idris, stînd în fața ei, tulburat și trist. Iris o iubise nespus timp de doi ani. Acum se trezea și trebuia să se uite la fotografia lui ca să și-l amintească așa cum fusese cîndva. După o vreme, nici asta n-o mai ajuta.

Luni la rînd, Najeeba a trăit fără nici un căpătîi, în timp ce burta îi creștea și ziua sorocului se apropia. Cînd n-avea altceva de făcut, se așeza și privea în gol. Cîteodată juca jocul umbrelor cu mîinile, cîștigîndu-l întruna, cu un scor tot mai mare de fiecare dată. Cîteodată vorbea cu pruncul din pîntece.

— Lumea oamenilor e aspră, spunea Najeeba. Dar deșertul e minunat. Alusi, mmuo⁴, toate spiritele pot să trăiască aici în pace. Cînd ai să vii, o să-ți placă și ție aici.

Era o nomadă, călătorind doar pe răcoare, evitînd orașele și satele. Cînd trecuseră vreo patru luni, călcă din greșeală pe un scorpion, care o înțepă în călcîi. Piciorul i se umflă dureros și trebui să zacă timp de două zile. Dar în cele din urmă se ridică și merse mai departe.

Cînd intră în sfîrșit în travaliu, se văzu nevoită să recunoască faptul că nu era nimic adevărat din tot ce-și spusese în lunile acelea. Nu era un alusi pe cale să dea naștere unui copil alusi. Era o femeie complet singură în deșert. Îngrozită, zăcu în cortul ei, pe salteaua subțire, în cămașa de noapte jerpelită de traiul în deșert, singurul obiect de îmbrăcăminte în care îi mai încăpea trupul tot mai rotunjit.

Trupul despre care recunoștea în sfîrșit că e al ei conspira împotriva ei. Trăgînd și împingînd cu violență, era ca lupta cu un monstru invizibil. Blestemă, țipă și se încordă. Dacă mor aici, copilul o să moară singur, îi trecu prin minte un gînd disperat. Nici un copil nu merită să moară singur. Se ținu tare. Se concentră.

După un ceas de contracții cumplite, alusiul ei ieși în față. Najeeba se relaxă, se trase înapoi și privi, lăsîndu-și corpul să facă ceea ce era menit să facă. După alte cîteva ore apăru copilul. Najeeba ar fi putut jura că se pusese pe țipat încă dinainte să iasă din ea. Atît era de furios. Din clipa în care se născu pruncul, Najeeba înțelese că ființei aceleia aveau să-i displacă surprizele și că va fi lipsită de răbdare. Tăie cordonul ombilical, legă buricul și își strînse copilul la sîn. O fetiță.

Najeeba o legănă și se privi cu groază cum sîngerează fără încetare. Imagini cu ea însăși zăcînd în nisip, cu sperma scurgîndu-se din ea încercau întruna să i se strecoare în minte. Acum, că redevenise ființă umană, nu mai era imună la aceste amintiri. Le alungă și se concentră asupra copilei furioase din brațele ei.

O oră mai tîrziu, pe cînd ședea neputincioasă, întrebîndu-se dacă avea să sîngereze pînă la moarte, șuvoiul încetini și apoi se opri. Cu copilul în brațe, adormi. Cînd se trezi, era în stare să se ridice în picioare. Se simțea de parcă aveau să-i cadă măruntaiele pe jos, dar statul în picioare nu mai era imposibil. Se uită cu luare-aminte la fetița ei. Moștenise de la ea buzele groase și pomeții înalți, dar avea nasul drept și subțire al cuiva care îi era necunoscut Najeebei.

Iar ochii ei, ah, ochii ei! Erau de culoarea aceea cafeniu-aurie, ochii lui. Era de parcă el ar fi scrutat-o cu privirea prin ochii copilului. Pielea și părul pruncului aveau nuanța neobișnuită a nisipului. Najeeba cunoștea fenomenul acesta, propriu numai copiilor concepuți prin violență. O fi măcar pomenit în Marea Carte? Nu era sigură. Nu citise mare lucru din ea.

Populația nuru avea piele galben-maronie, nas îngust, buze subțiri și păr castaniu sau negru, asemănător cu coama de cal bine îngrijită. Okeke aveau piele închisă la culoare, nări largi, buze groase și păr negru cu firul gros ca al blănii de oaie. Nimeni nu știe de ce copiii ewu arată în felul acela. Nu seamănă nici cu okeke, nici cu nuru, par mai degrabă niște spirite ale deșertului. Aveau să treacă luni de zile pînă să apară pistruii distinctivi pe obrajii copilului. Najeeba privi lung în ochii fetiței sale. Apoi își lipi buzele de urechea ei și îi rosti numele.

— Onyesonwu, repetă ea.

Era potrivit. Îi venea să strige întrebarea către cer: „Cine se teme de moarte?“.

Dar, vai, Najeeba nu avea voce și nu putea decît să șoptească. Într-o bună zi, Onyesonwu are să-și spună numele corect, gîndi ea.

Merse încet pînă la stația de captare și conectă burduful mare pentru apă. Porni instalația, care scoase un șuierat puternic și produse obișnuita răceală bruscă. Zgomotul iritant o trezi pe Onyesonwu, care se puse pe plîns. Najeeba zîmbi. După ce o spălă pe Onyesonwu, se spălă și ea. Apoi bău și mîncă, hrănind-o pe Onyesonwu cu oarecare dificultate. Copila nu prea înțelegea cum să apuce de sfîrc. Era vremea să pornească la drum. Sîngele nașterii avea să atragă animalele sălbatice.

De-a lungul lunilor care urmară, Najeeba se concentră asupra lui Onyesonwu. Și în același timp se forță să aibă grijă și de ea însăși. Dar era mai mult de atît. Strălucește ca un astru. Ea e speranța mea, își spunea Najeeba, uitîndu-se lung la copila ei. În momentele de trezie, Onyesonwu era gălăgioasă și agitată, dar de dormit dormea cu tot atîta înverșunare, lăsîndu-i Najeebei timp suficient să facă ce avea de făcut și să se odihnească. Erau zile tihnite pentru mamă și fiică.

Cînd Onyesonwu făcu febră și nici unul dintre leacurile Najeebei nu avu efect, veni vremea să caute un vindecător. Onyesonwu avea patru luni. Trecuseră recent pe lîngă un oraș okeke pe nume Diliza. Trebuia să se întoarcă. Avea să fie prima dată după mai bine de un an cînd Najeeba se afla în preajma altor oameni. Piața era la marginea orașului. Onyesonwu se foia și ardea de febră în spinarea ei.

— Nu-ți face griji, spuse Najeeba, coborînd duna de nisip.

Se străduia din răsputeri să nu sară în sus la fiecare zgomot sau ori de cîte ori se atingea cineva de brațul ei. Își pleca fruntea de cîte ori o saluta cineva. Trecea pe lîngă piramide de roşii, butoaie de curmale, mormane de stații de captare uzate, sticle cu ulei de gătit, cutii cu piroane, obiecte ale unei lumi căreia ea și fiica ei nu-i aparțineau. Încă mai avea banii pe care îi luase la plecarea de acasă, iar aici se folosea aceeași monedă. Se temea să întrebe pe cineva încotro să meargă, așa că îi luă un ceas pînă găsi un vindecător.

Era scund și avea pielea netedă. În cortul său micuț erau pudre și fiole cu lichid maroniu, negru, galben și roșu, diverse tulpini legate în mănunchiuri și coșuri cu frunze. Un bețișor parfumat ardea și îndulcea aerul. În spinarea ei, Onyesonwu scotea cîte un ciripit anemic.

— Bună ziua, spuse vindecătorul, făcînd o plecăciune dinaintea Najeebei.

— Copilul… copilul meu e bolnav, spuse Najeeba cu prudență.

El o privi pe sub sprîncene.

— Te rog, vorbește cu glas tare.

Najeeba își atinse gîtul cu mîna. Omul dădu din cap și se apropie.

— Cum ți-ai pierdut…

— N-am venit pentru mine, spuse ea. Pentru copila mea.

O desfășă pe Onyesonwu, ținînd-o strîns în brațe în timp ce vindecătorul se uita cu luare-aminte. El făcu un pas înapoi, iar Najeeba aproape că izbucni în lacrimi. Reacția lui în fața fiicei sale semăna foarte mult cu felul în care reacționase soțul ei cînd o văzuse.

— E cumva…?

— Da, spuse Najeeba.

— Sînteți nomade?

— Da.

— Singure?

Najeeba strînse din buze.

El aruncă o privire scurtă în spatele ei și spuse:

— Repede. Să mă uit la ea.

O examină pe Onyesonwu, întrebînd-o pe Najeeba ce mănîncă, fiindcă nici ea, nici fetița ei nu erau subnutrite. Îi oferi o sticluță cu dop de plută care conținea o substanță roz.

— Dă-i cîte trei picături la fiecare opt ore. E un copil viguros, dar dacă nu-i dai asta, o să moară.

Najeeba scoase dopul și adulmecă. Avea un miros dulceag. Orice va fi fost acolo, era amestecat cu sevă proaspătă de palmier. Plăti pentru leac o treime din toți banii ei. Îi dădu lui Onyesonwu trei picături. Copila supse lichidul și adormi la loc.

Restul banilor se duseră pe provizii. În sat se vorbea un dialect diferit, dar Najeeba știa să comunice și în sipo, și în okeke. În timp ce făcea cumpărături într-un ritm frenetic, începeau să se adune gură-cască în jurul ei. Numai puterea voinței o ținuse să nu dea fuga înapoi în deșert imediat după ce cumpărase medicamentul. Pruncului îi trebuiau biberoane și haine. Najeeba avea nevoie de o busolă, de o hartă și de un cuțit nou pentru tăiat carne. După ce cumpără un săculeț de curmale, se întoarse cu spatele la tarabă și se pomeni în fața unui zid de oameni. Majoritatea bărbați, unii vîrstnici, alții tineri. Cei mai mulți, cam de vîrsta soțului ei. Istoria se repeta. Doar că de data aceasta era singură, iar oamenii care o amenințau erau okeke.

— Asta ce mai e? întrebă ea pe un ton scăzut.

O simți pe Onyesonwu foindu-i-se în spinare.

— Al cui e copilul ăsta, mamă? întrebă un băiat de vreo optsprezece ani.

Din nou o simți pe Onyesonwu cum se frămîntă și deodată se umplu de furie.

— Nu-s mama ta! se răsti la el, dorindu-și să mai fi avut voce.

— E copilul tău, femeie? întrebă un bătrîn al cărui glas suna de parcă nu mai băuse apă rece de zeci de ani.

— Da, răspunse ea. E a mea! A nimănui altcuiva.

— Nu poți vorbi? întrebă alt bărbat, apoi se uită la cel de alături. Mișcă buzele, dar nu scoate nici un sunet. I-a luat Ani limba aia împuțită din gură.

— Copila asta e nuru! spuse cineva.

— E a mea, șopti Najeeba cît de tare putea.

Coardele vocale îi erau încordate și simțea gust de sînge.

— Concubină de nuru! Tfyya! Du-te și caută-ți bărbatul!

— Sclavo!

— Purtătoare de ewu!

Pentru acești oameni, uciderea populației okeke din vest era mai mult o poveste decît o realitate. Călătorise mai departe decît ar fi crezut. Oamenii aceștia nu voiau să cunoască adevărul. Stăteau cu ochii pe mamă cît se deplasa cu pruncul prin piață. Privind-o, se opreau să discute cu prieteni de-ai lor, rostind vorbe urîte, care deveneau și mai urîte pe măsură ce circulau. Erau tot mai furioși și mai agitați. Într-un tîrziu, le acostară pe Najeeba și pe fetița ei ewu. Prinseseră curaj și deveneau tot mai încrezători în dreptatea lor. În cele din urmă, loviră.

Cînd prima piatră o nimeri în piept, Najeeba fu prea șocată ca să fugă. Durea. Nu era un avertisment. Cînd a doua o izbi în coapsă, îi reveniră amintiri din urmă cu un an, cînd murise. Cînd, în loc de pietre, un trup de om se izbea de ea. A treia piatră o lovi în obraz și atunci știu că, dacă n-o ia la fugă, fiica ei avea să moară.

Fugi așa cum ar fi trebuit să fugă în ziua cînd atacase grupul de nuru. Pietrele o loveau în omoplați, în ceafă, în picioare. O auzi pe Onyesonwu țipînd ascuțit și plîngînd. Fugi pînă scăpă din piață și ajunse în siguranța deșertului. Abia după ce urcă a treia dună de nisip își îngădui să slăbească ritmul. Probabil credeau că o goniseră spre propria-i moarte. De parcă o femeie și un copil nu puteau supraviețui singuri în deșert.

Odată ajunsă la o distanță sigură de Diliza, Najeeba o desfășă pe Onyesonwu. Micuța icnea și suspina. Un fir de sînge îi curgea de deasupra sprîncenei, unde o nimerise o piatră. Fetița își freca fără vlagă fața, întinzînd sîngele. Continuă să se împotrivească atunci cînd Najeeba îi ținu mînuțele la spate. Era o rană superficială. În noaptea aceea, deși Onyesonwu dormi bine, fiindcă doctoria făcuse să îi scadă febra, Najeeba plînse și plînse întruna.

Timp de șase ani, avu grijă de Onyesonwu singură în deșert. Onyesonwu crescu și se făcu o copilă puternică și năbădăioasă. Iubea nisipul, vînturile și vietățile deșertului. Najeeba, deși nu putea decît să șoptească, rîdea și zîmbea de cîte ori o auzea pe Onyesonwu țipînd. Cînd Onyesonwu striga cuvintele învățate de la Najeeba, aceasta o săruta și o strîngea în brațe. Așa învăță Onyesonwu să-și folosească vocea fără să fi auzit glas de om.

Și ce voce minunată avea Onyesonwu! Învăță să cînte ascultînd vîntul. Deseori stătea cu fața către întinderea vastă și îi cînta. Cîteodată, cînd cînta seara, chema bufnițe de la mari depărtări. Aterizau în nisip să asculte. Pentru Najeeba era primul semn că fiica ei nu era doar ewu, ci și aparte, neobișnuită.

În acel al șaselea an, Najeeba înțelese un lucru: fiica ei avea nevoie de alți oameni. În adîncul sufletului, Najeeba știa că, indiferent ce urma să devină acest copil, numai în sînul civilizației putea să devină. Așa că se folosi de hartă, de busolă și de stele ca s-o ducă pe copilă într-acolo. Și ce loc părea mai promițător pentru fetița ei de culoarea nisipului decît Jwahirul, care însemna „Casa Doamnei de Aur“?

După legenda jwahiriană, cu șapte sute de ani în urmă trăia o femeie okeke uriașă, făcută toată din aur. Tatăl ei a dus-o la coliba de îngrășat⁵ și după cîteva săptămîni a ieșit de acolo grasă și frumoasă. S-a măritat cu un tînăr bogat și împreună au hotărît să se mute într-un oraș mai mare. Pe drum însă, din cauza greutății ei imense (era foarte grasă și toată din aur), femeia a obosit, și a obosit atît de tare, încît a trebuit să se întindă pe jos.

Doamna de Aur nu s-a mai putut ridica, prin urmare cuplul s-a stabilit acolo. Din acest motiv, locul pe care l-a nivelat ea a căpătat numele Jwahir, iar cei care trăiau acolo au ajuns să prospere. Orașul a fost construit cu multă vreme în urmă de primii okeke care au fugit din vest. Străbunii jwahirienilor erau cu adevărat un neam aparte.

Najeeba se rugă să nu fie niciodată nevoită să-i spună fiicei sale neobișnuite povestea conceperii sale. Dar Najeeba era și o femeie cu picioarele pe pămînt. Viața nu era ușoară.

Îmi venea să omor pe cineva după ce mi-a spus mama povestea aceasta.

— Îmi pare rău, a spus mama. Ești foarte tînără. Dar mi-am jurat că în clipa în care va începe să se întîmple ceva cu tine, orice, o să-ți povestesc toate astea. S-ar putea să-ți ajute cumva să știi. Ce s-a-ntîmplat azi cu tine… în copac… cred că e doar începutul.

Tremuram și transpiram. Mă ustura gîtul cînd vorbeam.

— Îmi… îmi amintesc ziua aceea, prima, i-am spus, ștergîndu-mi sudoarea de pe frunte. Ai ales un loc din piață unde să vinzi niște cactus confiat.

M-am întrerupt, încruntîndu-mă pe măsură ce-mi aduceam aminte.

— Și vînzătorul de pîine ne-a obligat să ne mutăm în altă parte. A strigat la tine. Și s-a uitat la mine ca…

Mi-am dus degetele la micuța cicatrice de pe frunte și am apăsat-o. Am să pun pe foc exemplarul din Marea Carte, mi-am spus. Din cauza ei se-ntîmplă toate astea. Aș fi vrut să cad în genunchi și s-o implor pe Ani să ardă tot Vestul din temelii.

Știam cîte ceva despre sex. Aveam chiar și un strop de curiozitate în privința asta… mă rog, poate mai mult suspiciune decît curiozitate. Dar nu aveam știință despre asta: sexul ca violență, violență care produce copii… care mă produsese pe mine, care i se întîmplase mamei mele. Mi-am înăbușit impulsul de a vomita, iar apoi și pe cel de a-mi sfîșia pielea. Îmi venea s-o iau în braţe pe mama, dar în același timp nu voiam s-o ating. Eram otravă. N-aveam nici un drept. Nu prea reușeam eu să înțeleg cu adevărat ce-i făcuse acel… om, acel monstru. Nu la vîrsta de unsprezece ani.

Bărbatul din fotografie, singurul bărbat pe care îl văzusem în primii mei șase ani de viață, nu era tatăl meu. Nici măcar nu era un om bun. Trădător nemernic, mi-am spus, simțind lacrimile cum îmi înțeapă ochii. Dacă dau vreodată de tine, îți tai penisul. M-am cutremurat, gîndindu-mă că celui care îmi violase mama voiam să-i fac și mai rău de-atît.

Pînă la momentul acela, crezusem că sunt o noah. Noahii aveau doi părinți okeke, însă aveau și pielea de culoarea nisipului. Nu luasem în seamă faptul că nu moștenisem acei ochi de un roșu neobișnuit și nici sensibilitatea la lumina soarelui. Și că, în afară de culoarea pielii, noahii arătau practic ca niște okeke. Ignorasem faptul că alți noahi n-aveau nici o problemă în a se împrieteni cu copii care „arătau normal“. Nu erau niște paria, cum eram eu. Iar noahii mă priveau cu aceeași teamă și cu același dezgust ca și ceilalți okeke cu pielea mai închisă la culoare. Pînă și pentru ei eram diferită. De ce nu arsese mama fotografia aceea a soțului ei, Idris? El o trădase ca să-și apere nenorocita de onoare. Mama îmi spusese că murise… ar fi trebuit să moară – să fie UCIS – în mod violent!

— Papa știe?

Mi-a displăcut sunetul vocii mele. Atunci cînd cînt, m-am întrebat, a cui voce o aude ea? Și tatăl meu biologic cînta frumos.

— Da.

Papa a știut din clipa în care m-a văzut, mi-am dat seama.

Toată lumea a știut în afară de mine.

— Ewu, am rostit încet. Asta înseamnă?

Nu întrebasem niciodată.

— Născut din durere, a răspuns ea. Oamenii cred că cel născut ewu sfîrșește prin a deveni violent. Că un act de violență nu poate decît să ducă la și mai multă violență. Eu știu că nu-i adevărat, așa cum ar trebui să știi și tu.

M-am uitat la mama. Părea să știe foarte multe.

— Mamă, ce mi s-a întîmplat mie în copac ți s-a întîmplat și ție vreodată?

Mi-a răspuns doar atît:

— Draga mea, gîndești prea mult. Vino-ncoace.

S-a ridicat în picioare și m-a strîns în brațe. Am plîns amîndouă, am suspinat, am vărsat lacrimi. Dar, după ce am terminat, nu mai aveam altceva de făcut decît să ne vedem de viață.

1. Tată, în jargonul anglo-nigerian.

2. Domn, stăpîn (în jargonul anglo-nigerian).

3. Alusi – spirite venerate și slujite în tradiția religioasă din sudul Nigeriei.

4. Spirite minore, nevenerate, considerate uneori spirite ale celor decedați.

5. În unele regiuni africane se obișnuiește ca viitoarea mireasă să fie pusă la îngrășat timp de cîteva luni, fiind ținută în completă nemișcare și hrănită cu cantități uriașe de lapte gras.