Ştefan Bosomitu, Mihai Burcea
(coord.)

Spectrele lui Dej

Incursiuni în biografia
şi regimul unui dictator

Studiu introductiv de Dennis Deletant

POLIROM
2012

Volum apărut cu sprijinul Institutului de Investigare
a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3262-6

ISBN PDF: 978-973-46-3263-3

ISBN print: 978-973-46-3188-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Muzeul Naţional de Istorie al României, http://www.comunismulinromania.ro

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PREZENTAREA AUTORILOR

Ştefan Bosomitu (n. 1982), cercetător în cadrul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc. Doctor în istorie (2011) al Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi (titlul tezei de doctorat: „Miron Constantinescu – destinul unui intelectual angajat”). Domenii de interes: istoria comunismului românesc interbelic, biografiile nomenclaturii, intelectualii şi regimul comunist, structuri sociale şi de putere. Publicaţii semnificative: „Miron Constantinescu – profilul intelectualului angajat”, în Intelectualii şi regimul comunist. Istoriile unei relaţii. Anuarul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului în România, vol. IV, Editura Polirom, Iaşi, 2009, pp. 167-195; „Notes and Remarks on the (Re)Institutionalization of Sociology in Communist Romania in the 60s”, în History of Communism in Europe, The Annales of IICCMER, vol. II, Avatars of Intellectuals under Communism, Zeta Books, Bucharest, 2011, pp. 169-197.

Mihai Burcea (n. 1976), expert cercetător în cadrul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc. A absolvit Facultatea de Istorie a Universităţii din Bucureşti (2005) şi programul de masterat „România în secolul XX” desfăşurat în cadrul aceleiaşi universităţi (2007). Membru fondator al mişcării civice Miliţia spirituală (9 mai 2002), documentarist la Academia Caţavencu (2004 – mai 2006) şi redactor la Evenimentul Zilei (mai 2006 – martie 2007). Este coautor al volumelor: Dicţionarul ofiţerilor şi angajaţilor civili ai Direcţiei Generale a Penitenciarelor (1948-1989). Aparatul central, vol. I şi II, Editura Polirom, Iaşi, 2009 şi 2011.

Dan Cătănuş (n. 1971), doctor în istorie (titlul tezei de doctorat: „Politica externă a României în contextul conflictului sovieto-chinez, 1956-1965”), cercetător ştiinţific gradul III în cadrul Institutului Naţional pentru Studiul Totalitarismului al Academiei Române. Domenii de interes: istoria PCR, colectivizarea agriculturii, politica externă a regimului Gheorghiu-Dej. Volume recente: Tot mai departe de Moscova… Politica externă a României în contextul conflictului sovieto-chinez, 1956-1965, INST, Bucureşti, 2011; Gh. Gheorghiu-Dej la Stalin. Stenograme, note de convorbire, memorii, 1944-1952, INST, Bucureşti, 2012 (co-editor).

Mihai Croitor (n. 1980), lector doctor la Facultatea de Istorie şi Filosofie, Departamentul de Studii Internaţionale şi Istorie Contemporană, din cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca (titlul tezei de doctorat: „România şi conflictul sovieto-chinez [1956-1971]”, teză susţinută public în 2009). Publicaţii semnificative: În numele revoluţiei: Mao şi cultura politică chineză, Editura Mega, Cluj-Napoca, 2008 (în colaborare); România şi conflictul sovieto-chinez (1956-1971), Editura Mega, Cluj-Napoca, 2009.

Dennis Deletant (n. 1946), „Visiting Professor” la Catedra de Studii Româneşti „Ion Raţiu” din cadrul Georgetown University, Washington, DC. Este profesor emerit al Şcolii de Studii Slavonice şi Est-Europene din cadrul University College, Londra. Între 2003 şi 2010 a fost profesor de „Studii româneşti” la Universitatea din Amsterdam (detaşat de la University College, Londra). În 1990 a fost numit de către Guvernul Britanic în Consiliul „Know-How Fund for Central and Eastern Europe” şi s-a implicat activ în diferite proiecte în România şi Republica Moldova, până în 1999. A primit titlul de Ofiţer al „Ordinului Imperiului Britanic” (1995) şi a fost decorat cu „Ordinul pentru merit” în rang de comandor pentru serviciile aduse democraţiei româneşti (2000). Este autorul mai multor monografii şi volume despre istoria recentă a României: Ceauşescu şi Securitatea. Constrângere şi disidenţă în România anilor 1965-1989, Editura Humanitas, Bucureşti, 1998; Teroarea comunistă în România. Gheorghe Gheorghiu-Dej şi statul poliţienesc (1948-1965), Editura Polirom, Iaşi, 2001; România sub regimul comunist, Academia Civică, Bucureşti, 2006; Aliatul uitat al lui Hitler. Ion Antonescu şi regimul său (1940-1944), Editura Humanitas, Bucureşti, 2008.

Cristina Diac (n. 1978), cercetător ştiinţific gradul III în cadrul Institutului Naţional pentru Studiul Totalitarismului al Academiei Române. Doctor în istorie (titlul tezei de doctorat: „Partidul Comunist din România în anii celui de-al Doilea Război Mondial. 1940-1944”, teză susţinută public în 2010). Domenii de interes: Partidul Comunist în perioada dintre cele două războaie mondiale, politici de cadre ale PCR, politici culturale ale regimului comunist. Publicaţii recente: Viaţa lui Ceauşescu. Ucenicul partidului, vol. I, Editura Adevărul Holding, Bucureşti, 2012 (coautoare); Lungul drum spre nicăieri. Germanii din România deportaţi în URSS, Editura Cetatea de Scaun, Târgovişte, 2012 (coautoare).

Dan Drăghia (n. 1982), cercetător în cadrul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc. Doctor în ştiinţe politice (2012) cu o teză intitulată „Forme ale contestării politice în spaţiul românesc. Studiu de caz: mişcarea sindicală din România 1917-1921”. Domenii de interes: socialismul românesc şi începuturile comunismului în România, libertatea de mişcare în România comunistă, istorie socială românească. Publicaţii: „Proletariatul la putere! Impactul Revoluţiei din Octombrie asupra socialismului românesc”, în Studia Politica. Revista română de ştiinţă politică, vol. XII, nr. 3, 2012 (în curs de publicare); „Securitatea şi atentatele cu colete-capcană împotriva lui Nicolae Penescu, Paul Goma şi Şerban Orescu din 3-4 februarie 1981” (coautor, împreună cu Ştefan Bosomitu şi Andrei Muraru), în Cosmin Budeancă şi Florentin Olteanu (coord.), Stat şi viaţă privată în regimurile comuniste, Editura Polirom, Iaşi, 2010; „Apărarea regimului sau apărarea frontierelor? Trupele de grăniceri (1944-1960)”, în Structuri de partid şi de stat în timpul regimului comunist. Anuarul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului în România, vol. III, Editura Polirom, Iaşi, 2008.

Luciana M. Jinga (n. 1982), licenţiată în istorie, doctor în istorie din 2011 al Universităţii „Al.I. Cuza” Iaşi şi Universităţii din Angers, cercetătoare în cadrul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc. Domenii de interes: istoria comunismului românesc, organizaţiile de masă în comunism, istoria femeilor, feminism, studii de gen. Este editor al volumului de eseuri Elev în comunism, Editura Curtea Veche, Bucureşti, 2009, coautoare a volumului Corina Doboş (coord.), Politica pronatalistă a regimului Ceauşescu. O perspectivă comparativă, vol. I, Editura Polirom, Iaşi, 2010, şi coordonatoare, împreună cu Florin S. Soare, a volumului Politica pronatalistă a regimului Ceauşescu. Instituţii şi practici, Editura Polirom, Iaşi, 2011.

Dumitru Lăcătuşu (n. 1982), cercetător în cadrul Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc, doctorand al Facultăţii de Istorie, Universitatea „Al.I. Cuza” Iaşi (titlul tezei de doctorat: „Politici represive şi birocraţi ai puterii în România comunistă. Studiu de caz: Alexandru Drăghici”). Domenii de interes: represiune şi conformism, torţionari şi victime, structuri de putere în regimurile comuniste. Publicaţii semnificative: coautor la Andrei Muraru (coord.), Dicţionarul penitenciarelor din România comunistă (1945-1967), Editura Polirom, Iaşi, 2008; Casa terorii. Documente privind penitenciarul Piteşti (1947-1977), Editura Polirom, Iaşi, 2010 (coeditor).

Clara Mareş (n. 1977), absolventă a Facultăţii de Istorie a Universităţii din Bucureşti şi a unui master în relaţii internaţionale în cadrul Centrului de Studii Euro-Atlantice al Universităţii din Bucureşti. Între 2000 şi 2005 a fost cercetător în cadrul serviciului de cercetare al Consiliului Naţional de Studiere a Arhivelor Securităţii. Este autoarea lucrării Membrii CC al PCR. Dicţionar, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2004, editor al lucrării Nicu Steinhardt în dosarele Securităţii (1959-1989), Editura Nemira, 2005. Din 2006 este cercetător al Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc, coautore a volumului Andrei Muraru (coord.), Dicţionarul penitenciarelor din România comunistă (1945-1967), Editura Polirom, Iaşi, 2008, redactor-şef al Anuarului Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului în România. Intelectualii şi regimul comunist. Istoriile unei relaţii, Editura Polirom, 2009. În 2011 a publicat Zidul de sticlă. Ion D. Sîrbu în arhivele Securităţii, Editura Curtea Veche, Bucureşti, lucrare premiată de revista Observator Cultural în 2012, la categoria „Eseu-Memorialistică”.

Manuela Marin (n. 1980), licenţiată în istorie, doctor în istorie din anul 2008 al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, cercetător postdoctoral în cadrul aceleiaşi universităţi în perioada 2010-2012. Domenii de interes: istoria comunismului românesc în perioada lui Nicolae Ceauşescu, viaţa cotidiană în comunism, cultul personalităţii lui Nicolae Ceauşescu. Este autoarea volumului Originea şi evoluţia cultului personalităţii lui Nicolae Ceauşescu. 1965-1989, Editura Altip, Alba Iulia, 2008.

Mara Mărginean (n. 1980), doctorandă a Institutului de Istorie „George Bariţiu” din Cluj-Napoca al Academiei Române (titlul tezei: „Procesul de urbanizare în centrele industriale Hunedoara şi Călan, 1945-1968”). A beneficiat de burse de studiu şi cercetare în Canada, Marea Britanie şi Rusia. Domenii de interes: cultura vizuală a războiului rece, estetică şi modernizare în Europa secolului XX şi sociologia profesiilor.

Maria Mureşan (n. 1950), prof. univ. dr. în cadrul Academiei de Studii Economice din Bucureşti, Departamentul de Filosofie şi Ştiinţe Socioumane. Licenţiată a Facultăţii de Comerţ (1972). Doctor în economie, specialitatea „Doctrine economice contemporane” (1981, Academia de Studii Economice, Bucureşti). I s-au decernat Premiul AGER (2003) pentru cel mai bun manual de cultură economică şi Premiul „Victor Slăvescu” al Academiei Române (2007) pentru lucrarea Ion Răducanu. Opera şi viaţa. A publicat 28 de lucrări, în calitate de autor sau coautor, şi este autoarea a peste 150 de studii, articole şi comunicări ştiinţifice.

Liviu Pleşa (n. 1973), consilier în cadrul Direcţiei de Cercetare – CNSAS. Domenii de interes: istorici români în perioada comunistă, politica de cadre şi organizarea instituţională a Securităţii, grupurile de rezistenţă din Munţii Apuseni, nomenclatura PCR. Volume recente: Organizaţia de rezistenţă condusă de maiorul Nicolae Dabija, Editura CNSAS, Bucureşti, 2009.

Octavian Roske (n. 1956), cercetător ştiinţific gradul I şi secretar ştiinţific în cadrul Institutului Naţional pentru Studiul Totalitarismului, conferenţiar universitar şi director al Departamentului de Engleză din cadrul Facultăţii de Limbi şi Literaturi Străine, Universitatea din Bucureşti, redactor-şef al revistei Arhivele Totalitarismului. Volume recente: Mecanisme represive în România, 1945-1989. Dicţionar biografic, T-Z, Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, Bucureşti, 2011 (coordonator); România 1945-1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea, A-E, Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, Bucureşti, 2011 (coordonator).

Alexandra Toader (n. 1986), doctorandă a Facultăţii de Istorie a Universităţii „Al.I. Cuza” Iaşi (titlul tezei: „Cultul personalităţii lui Gheorghe Gheorghiu-Dej: origini, evoluţie, forme de manifestare”). Domenii de interes: cultul personalităţii liderului în regimurile totalitare, istoria comparată a statelor comuniste, psihologie politică. A participat la conferinţe naţionale şi internaţionale pe teme ce se subscriu domeniilor sale de interes. Publicaţii: „Explorations in Trotsky’s Interpretation of Stalinism”, în Dialogi Europaei, nr. 5, Iaşi, 2010; „Khrushchev’s Secret Speech and the Implications of Stalin’s Cult of Personality”, în Dialogi Europaei, nr. 3-4, Iaşi, 2009, „Raportul secret al lui N.S. Hruşciov: limitele şi contradicţiile destalinizării”, în Stela Cheptea (coord.), Paradigmele istoriei. Discurs. Metodă. Permanenţe. Omagiu Profesorului Gh. Buzatu, vol. II, Casa Editorială Demiurg, Iaşi, 2009.

CUVÂNT ÎNAINTE

În noiembrie 2011, Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc a organizat Conferinţa „Spectrele lui Dej”. Evenimentul avea ca scop discutarea rolului lui Gheorghiu-Dej în istoria comunismului românesc şi era prilejuit de împlinirea a 110 ani de la naşterea acestuia. O astfel de abordare era mai mult decât necesară, dat fiind că acestui personaj central al istoriei comunismului românesc nu i-a fost dedicată încă o biografie/monografie exhaustivă. Conferinţa a analizat personalitatea şi biografia liderului comunist, activitatea sa în perioada ilegalităţii partidului, dar şi ascensiunea sa în poziţia de lider absolut al Partidului Comunist. Totodată, au fost supuse analizei şi cele mai importante aspecte ale funcţionării partidului-stat în perioada conducerii dejiste. În urma conferinţei, dar şi a unei pozitive receptări a comunicărilor prezentate în cadrul acesteia, IICCMER şi-a asumat transformarea proiectului într-unul editorial, urmând a publica in extenso contribuţiile participanţilor la conferinţă. De asemenea, a fost elaborat un plan în temeiul căruia au fost adăugate şi alte contribuţii, cu scopul de a oferi coerenţă demersului. Astfel a apărut ideea volumului de faţă, care reuneşte majoritatea lucrărilor prezentate la conferinţa desfăşurată în urmă cu un an la sediul IICCMER, dar şi alte câteva contribuţii.

Volumul Spectrele lui Dej. Incursiuni în biografia şi regimul unui dictator abordează o latură mai puţin cunoscută, studiată şi teoretizată a istoriografiei comunismului românesc. Urmând noile tendinţe ale istoriografiei occidentale, care au reconsiderat locul genului biografic în câmpul cercetării istorice, volumul sondează istoria comunismului românesc din prisma unui destin individual. Astfel, demersul nostru are drept scop reorientarea istoriografiei comunismului românesc către un nou tip de abordare: încercarea de reconstituire a contextului prin raportare la destinul individual şi încercarea de a explica unele evenimente, decizii şi fapte din prisma complexităţii personalităţii unui individ, a destinului său nonliniar şi a contradicţiilor care îi marchează existenţa. De asemenea, volumul îşi propune şi să infirme concepţia conform căreia biografia este asociată cu o cronologie ordonată, o personalitate coerentă şi stabilă, cu acţiuni fără inerţie şi decizii fără incertitudini.

Lucrarea a fost structurată în cinci părţi, fiecare dintre ele abordând un aspect distinct al biografiei sau regimului Gheorghe Gheorghiu-Dej. Aceste cinci părţi sunt „prefaţate” de un amplu „Studiu introductiv”, semnat de profesorul Dennis Deletant.

Prima parte analizează genealogia ascensiunii politice a lui Gheorghe Gheorghiu-Dej, insistând asupra evenimentelor care au contribuit la formarea şi consolidarea prestigiului politic al acestuia: grevele de la Griviţa, din ianuarie-februarie 1933 (Cristina Diac); scenariul cominternist care a plănuit evadarea din închisoare a liderilor de la Griviţa (1935), ignorându-l totuşi pe Gheorghiu-Dej, care avea să rămână în închisoare pentru încă zece ani (Mihai Burcea); sau avatarurile evadării lui Gheorghiu-Dej din lagărul de la Târgu-Jiu, cu câteva săptămâni înainte de 23 august 1944 (Dumitru Lăcătuşu).

În partea a doua a volumului se insistă pe conflictele care au măcinat Partidul Comunist Român/Partidul Muncitoresc Român în deceniile cinci şi şase ale secolului trecut. Gheorghiu-Dej a fost un actor important în toate cele patru mari conflicte care au marcat istoria PCR/PMR – cele care a dus la eliminarea fizică a lui Ştefan Foriş (Dan Cătănuş) sau Lucreţiu Pătrăşcanu (Liviu Pleşa) sau cele care l-au opus pe Dej grupurilor „deviaţioniste” Pauker-Luca-Georgescu (Dan Drăghia) şi Miron Constantinescu – Iosif Chişinevschi (Ştefan Bosomitu). Cele patru texte care alcătuiesc această parte a volumului conturează un personaj machiavelic, care reuşea să iasă învingător din toate conflictele politice, sporindu-şi astfel exponenţial prestigiul şi influenţa în cadrul partidului.

Partea a treia a volumului insistă pe imaginea din epocă a lui Gheorghiu-Dej şi pe posteritatea acestuia. Sunt discutate aspecte legate de cultul personalităţii lui Dej (Alexandra Toader), de avatarurile succesiunii acestuia, dar şi chestiuni legate de posteritatea sa în România lui Nicolae Ceauşescu (Manuela Marin).

Partea a patra supune analizei aspecte care ţin de politicile şi practicile regimului Gheorghiu-Dej, încercând să desluşească modalităţile de funcţionare a statului în primele două decenii ale regimului comunist din România. Sunt abordate subiecte legate de politica externă a regimului (Mihai Croitor), politicile de emancipare şi promovare a femeilor (Luciana Jinga) sau problemele economiei în anii socialismului (Maria Mureşan).

Ultima parte a volumului îşi propune să dezbată articularea identităţilor individuale în timpul regimului Gheorghiu-Dej, insistând şi asupra unor elemente cotidiene. Vor fi discutate trei cazuri: cel al muncitorilor din marile centre industriale emergente, cu o privire mai atentă asupra cazului Hunedoara (Mara Mărginean), cel al intelectualilor nevoiţi să se adapteze noilor realităţi sociale, politice şi culturale (Clara Mareş) şi cel al ţăranilor, a căror existenţă avea să fie puternic influenţată de procesul colectivizării agriculturii (Octavian Roske).

Realizarea acestui volum nu ar fi fost posibilă fără implicarea necondiţionată a unor persoane devotate şi fără sprijinul unor colegi şi prieteni. Coordonatorii acestei lucrări doresc să le mulţumească în primul rând tuturor contributorilor la acest volum, care au acceptat şi respectat termenele impuse şi au răspuns prompt oricăror solcitări sau sugestii. Mulţumirile noastre se îndreaptă şi către vechea şi noua conducere a Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc, care a aprobat şi susţinut demararea şi realizarea acestui proiect editorial. Le suntem recunoscători domnilor Vladimir Tismăneanu, Ioan Stanomir, Dinu Zamfirescu şi Andrei Muraru. Fără sprijinul lor necondiţionat, acest volum nu ar fi apărut într-un timp atât de scurt.

Recunoştinţa noastră se îndreaptă şi către Dennis Deletant, care a susţinut încă din start proiectul pe care ni-l asumaserăm şi care a acceptat să „deschidă” volumul, printr-un amplu studiu introductiv. Îi mulţumim şi pentru bunăvoinţa, spiritul academic şi răbdarea cu care a lecturat toate contribuţiile incluse în volum, oferindu-ne sugestii şi indicaţii pertinente. Îi suntem recunoscători şi lui Bogdan Cristian Iacob, unul dintre cei mai inimoşi susţinători ai acestui proiect, pentru contribuţia sa la definitivarea planului final al volumului, dar şi pentru sprijinul său permanent.

Mulţumirile noastre se îndreaptă şi către colegii şi prietenii care ne-au încurajat pe întreaga perioadă a editării volumului. Iniţial, şi Mihail Bumbeş a făcut parte din proiectul nostru, el fiind unul dintre organizatorii conferinţei care a stat la baza volumului de faţă. Îi mulţumim pentru întreaga contribuţie, dar şi pentru încurajările ulterioare. Le suntem recunoscători colegilor noştri de la IICCMER Corina Doboş, Dan Drăghia, Luciana Jinga, Dumitru Lăcătuşu, Clara Mareş, Florin S. Soare şi Marius Stan: unii dintre ei au contribuit cu studii la realizarea acestui volum, iar ceilalţi ne-au fost întotdeauna aproape, gata oricând să ne ofere sugestii pertinente şi sfaturi utile. Mulţumirile noastre se îndreaptă şi către colegele de la Departamentul Secretariat-Comunicare: Cristina Bordaş, Roxana Ciuciucu şi Iulia Vladimirov.

Domnul Dorin Dobrincu, fostul director general al Arhivelor Naţionale ale României, şi personalul sălii de studiu „Aurelian Sacerdoţeanu” (Gabriela Dumitraşcu şi Doina Sima) ne-au facilitat accesul la toate fondurile instituţiilor de partid şi de stat din perioada supusă analizei. Le mulţumim pentru tot sprijinul şi disponibilitatea de care au dat dovadă.

În final, coordonatorii acestui volum doresc să mulţumească tuturor celorlalţi care le-au fost aproape pe parcursul derulării acestui proiect: familii, prieteni şi cunoscuţi care ne-au sprijinit şi încurajat.

Ştefan Bosomitu,

Mihai Burcea noiembrie 2012

STUDIU INTRODUCTIV

Dennis Deletant

Într-o serie remarcabilă de eseuri, intitulată Fantoma lui Gheorghiu-Dej, Vladimir Tismăneanu reflecta:

În avalanşa de articole acuzatoare la adresa comunismului românesc, în puzderia de texte incriminante în legătură cu dictatura familiei Ceauşescu, îmi pare că se pierde cumva din vedere istoricitatea şi natura fenomenului totalitar din România. Mai mult, există tendinţa de a uita cine, cum şi în ce condiţii a prezidat asupra stalinizării şi sovietizării ţării. […] Numele lui Gheorghe Gheorghiu-Dej a fost pomenit în ultima vreme doar sporadic, fără a se încerca o pătrundere în spaţiile obscure şi chiar tenebroase ale biografiei politice a celui care a condus Partidul Comunist Român între 1944 şi martie 19651.

Practic, prin eseurile sale, Tismăneanu pătrunde în acele „spaţii obscure şi tenebroase”. Acest volum, coordonat de Ştefan Bosomitu şi Mihai Burcea, duce această incursiune şi mai departe. Ce reiese, în parte, este imaginea unui criminal gregar, lipsit de scrupule, ale cărui cinism şi perfidie rămân neegalate în istoria românească a secolului XX: „Stalinismul lui Dej era unul de instinct, iar nu de ideologie. Iubea puterea, o adulmeca voluptos, îşi alegea cu agilitate de felină victima, se pricepea să simuleze blândeţe şi chiar tandreţe umană, numai pentru a lovi mai sigur şi fără ezitare când celălalt se aştepta mai puţin”2. Aceste caracteristici personale sunt esenţiale pentru evaluarea şi interpretarea motivelor lui Dej.

Până la sfârşitul celui de-al Doilea Război Mondial, Partidul Comunist din România (PCdR) s-a aflat la periferia vieţii politice româneşti. Identificarea sa cu politicile comunismului internaţional, ca şi ameninţarea reprezentată de Uniunea Sovietică, în calitate de vecin ostil, l-au lipsit de sprijinul maselor. Intervenţiile Internaţionalei Comuniste (Cominternul) de la Moscova în activitatea partidului au fost întotdeauna dezastruoase şi au marginalizat şi mai mult partidul, deoarece a fost considerat aservit intereselor sovietice. În special două dintre politicile Cominternului au stârnit indignarea: cererea de retrocedare a Basarabiei către Uniunea Sovietică şi solicitarea autodeterminării pentru minorităţile din România. Această imagine a partidului ca „străin” şi unealtă a Uniunii Sovietice a determinat guvernul român să-l scoată, în 1924, în afara legii. Interdicţia a rămas valabilă douăzeci de ani şi a paralizat activitatea partidului. Cei rămaşi fideli au fost obligaţi să activeze în clandestinitate, riscând să fie prinşi de Siguranţă, poliţia secretă. De aceea, mai toţi activiştii partidului din perioada interbelică au fost întemniţaţi. Şederea în închisoare le-a cristalizat credinţele şi i-a convins pe mulţi dintre ei de dreptatea cauzei lor. În aceste circumstanţe, partidul a devenit mai curând o sectă, membrilor lipsindu-le acea atât de necesară verificare a convingerilor proprii pe care o oferă participarea la viaţa politică.

Apartenenţa la Comintern a spulberat şansele comuniştilor din România în perioada interbelică. Surse ale Cominternului au arătat că PCdR avea în 1922 doar 2.000 de membri3. În data de 11 aprilie 1924, la scurt timp după ce negocierile cu privire la reluarea relaţiilor diplomatice dintre România şi Uniunea Sovietică au fost blocate de refuzul părţii sovietice de a accepta o formulă care ar fi putut fi interpretată ca o recunoaştere a suveranităţii româneşti asupra Basarabiei, guvernul român a emis un ordin de interzicere a PCdR. Din acel moment, partidul a fost obligat să-şi desfăşoare activităţile în secret sau prin intermediul unor organizaţii de faţadă. În ambele cazuri erau afectate recrutările de membri şi conducerea democratică a partidului. Cu toate că nu era decât un grup marginalizat, Cominternul îi cerea să se comporte ca un „adevărat” Partid Comunist, adică să organizeze congrese şi să aplice linia partidului. Congresele au avut loc, dar în secret şi în afara României – al treilea la Viena (1924), al patrulea la Harkov (1928), iar cel de-al cincilea şi ultimul din perioada interbelică la Moscova (1931).

Cele mai mari obstacole în calea popularităţii PCdR-ului au fost directivele Cominternului care periclitau integritatea teritorială a României. Ele erau diametral opuse sentimentelor imensei majorităţi a românilor, inclusiv ale clasei muncitoare. Partidul Comunist, în ciuda interzicerii sale, a reacţionat la această situaţie prin activităţi desfăşurate în mediul muncitoresc. A organizat câteva greve, una dintre acestea aducând în prim-plan un muncitor ceferist care, după impunerea dominaţiei comuniste în România, a ajuns conducătorul ţării.

Gheorghe Gheorghiu-Dej era o raritate printre membrii PCdR, fiind şi român, şi de origine muncitorească (tatăl său era muncitor). Neavând studii, s-a îndepărtat de intelectualii din partid, cum erau soţii Ana şi Marcel Pauker sau Lucreţiu Pătrăşcanu, şi chiar de cel ce avea să-i devină mai târziu un prieten apropiat, Emil Bodnăraş, care absolvise o şcoală românească de ofiţeri. Punctele-cheie din biografia lui Dej pentru această perioadă sunt analizate în volum din perspectiva unor date noi de Cristina Diac, Dumitru Lăcătuşu şi Mihai Burcea. La 19 august 1933, Dej a fost condamnat la 15 ani de „muncă silnică” pentru rolul de instigator al grevei de la Atelierele Griviţa şi trimis în închisorile Jilava, Craiova, Ocnele Mari, Aiud şi Doftana. Aici, în 1936, i s-au alăturat toţi ceilalţi comunişti închişi, ca urmare a deciziei autorităţilor de a-i ţine pe toţi comuniştii în aceeaşi închisoare. Deşi au fost folosite ocazional carcerele, în care deţinuţii erau ţinuţi singuri şi în beznă, cei din celule puteau să comunice cu vecinii. Deţinuţii de la Doftana puteau primi vizitatori, pachete cu alimente, bani şi materiale de lectură4. Li se strecura chiar şi corespondenţă, ceea ce i-a permis lui Gheorghiu-Dej să menţină legătura cu conducătorii partidului, el fiind cooptat în 1935, in absentia, în Comitetul Central al PCdR5. Având în vedere originea etnică şi socială, el era unic printre membrii CC, cu excepţia lui Ilie Pintilie, care era tot ceferist. Spre deosebire de Constantin Pârvulescu, Iosif Chişinevschi, Petre Borilă şi Gheorghe Stoica, din rândul comuniştilor români, sau Klement Gottwald, Ernő Gerő, Bolesław Bierut sau Iosip Broz Tito, din cadrul celorlalte partide comuniste est-europene (mai târziu egali ca poziţie cu el), Dej nu a studiat la şcoala Cominternului de la Moscova.

Odată cu participarea României la atacul german asupra Uniunii Sovietice, în iunie 1941, comuniştii aflaţi în detenţie, ale căror sentinţe expiraseră, au fost transferaţi de la Caransebeş în lagărul de la Târgu-Jiu, înfiinţat în toamna anului 1939 pentru refugiaţii polonezi6. Printre cei mutaţi s-a aflat şi Teohari Georgescu, care fusese prins de poliţie şi întemniţat la Caransebeş la începutul lui 1941. Aceşti comunişti nu mai erau, din punct de vedere legal, deţinuţi, ci „internaţi”. Dej s-a impus ca lider al acestui grup, „grupul din închisori”, aşa cum a fost numit uneori7. În ciuda internării lor în lagăr, comuniştii au reuşit să ţină legătura cu membrii de partid care nu fuseseră arestaţi, mituindu-i pe paznici. Figurile principale ale celui de-al treilea grup din partid erau Ştefan Foriş, confirmat de către Comintern ca secretar general al PCdR în 1940, adjunctul său, Remus Kofler (care, se pare, a preluat funcţia după arestarea lui Teohari Georgescu), Constantin Agiu, Lucreţiu Pătrăşcanu, Constantin Pârvulescu şi Iosif Rangheţ. Activitatea lui Foriş şi Pătrăşcanu, doi dintre rivalii lui Gheorghiu-Dej, reprezintă subiectul textelor din volum semnate de Dan Cătănuş şi Liviu Pleşa.

La Târgu-Jiu, „grupul din închisori” condus de Gheorghiu-Dej a luat, în aprilie 1944, decizia de a-l înlătura pe Ştefan Foriş din funcţia de secretar general al partidului. Circumstanţele în care a fost adoptată această hotărâre nu sunt în întregime clare, întrucât negura distorsiunii politice mai stăruie asupra acestui subiect. Potrivit versiunii oficiale oferite ulterior, la 4 aprilie s-a desfăşurat o şedinţă la infirmeria lagărului, fiind prezenţi Gheorghiu-Dej, Emil Bodnăraş, Constantin Pârvulescu, Iosif Rangheţ şi Chivu Stoica. Gheorghiu-Dej a cerut înlăturarea lui Foriş invocând că acesta era informator al poliţiei. În locul lui, cei prezenţi au numit un secretariat provizoriu format din Bodnăraş, Pârvulescu şi Rangheţ. Care au fost temeiurile pentru această învinuire adusă lui Foriş? Au acţionat Dej şi tovarăşii săi din proprie iniţiativă, sau în conformitate cu instrucţiunile Moscovei, transmise prin intermediul agentului sovietic Bodnăraş? În fond, Foriş fusese confirmat în funcţia de secretar general al partidului de către Comintern, dar legăturile cu acest organism au încetat în timpul războiului. Înlăturarea lui Foriş, în aprilie 1944, şi uciderea sa cu brutalitate, mai târziu, la ordinele lui Dej, simbolizează, aşa cum a scris Vladimir Tismăneanu, caracterul esenţialmente represiv, antidemocratic al comunismului românesc8. Acţiunile lui Dej erau caracteristice pentru incapacitatea comuniştilor români de a urma vreo procedură democratică în realizarea schimbărilor din conducerea partidului. Zvonurile şi delaţiunile au fost preferate unei discuţii raţionale cu Foriş, iar înlăturarea lui a deschis un deceniu de luptă mafiotă pentru putere în sânul partidului.

Studiul comunismului românesc nu a fost posibil în România înainte de 1989, din motive evidente: controlul ideologic al Partidului Comunist Român, contactul extrem de limitat cu specialiştii străini, lipsa de acces la sursele primare. Dar prăbuşirea comunismului a deschis calea studierii acestui subiect. O generaţie mai tănără, a cărei memorie istorică nu are cum să cuprindă impunerea comunismului din România, are acum ocazia, graţie cercetărilor făcute şi de specialişti tineri, reprezentaţi în acest volum, să afle că, departe de a fi rezultatul unei „revoluţii populare” a maselor înfuriate pe regimul burghez şi pe exploatarea capitalistă şi imperialistă, regimul comunist a fost de fapt produsul ocupaţiei militare sovietice, al opţiunii lui Stalin de a transforma România, prin instrumentele sale, în frunte cu Dej, într-o ţară-satelit, şi de a-i impune sistemul politic, social şi economic sovietic.

Reiese clar din acest volum – şi este o lecţie importantă pentru studenţii de astăzi care trăiesc într-o Românie membră a Uniunii Europene – că odată cu impunerea dominaţiei comuniste România a fost obligată să întoarcă spatele Occidentului şi să privească spre Răsărit. Cea mai evidentă trăsătură a acestei noi poziţii a fost adoptarea practicii staliniste a arestărilor în masă şi a întemniţării fără judecată. Aplicarea modelului sovietic în sistemul juridic românesc a impus acele procese publice notorii care au permis regimului să se debaraseze de adversarii săi sub acoperirea unei false legalităţi. Faptul era într-un contrast evident cu sistemul juridic interbelic, care, în ciuda numeroaselor sale imperfecţiuni, nu era instrumentul unui singur partid politic. Guvernele româneşti dinainte de război nu au încercat să elimine o întreagă clasă politică şi nici nu s-au bazat pe principiul vinovăţiei prin asociere.

Metodele folosite de Dej împotriva poporului român au fost folosite şi împotriva membrilor de partid – cei mai proeminenţi fiind Pătrăşcanu, Ana Pauker, Luca şi Georgescu – pentru a-i împiedica să se abată de la linia partidului. Capitolele din volum semnate de Dan Cătănuş, Liviu Pleşa, Dan Drăghia şi Ştefan Bosomitu sunt grăitoare în acest sens. Acest lucru a presupus încălcarea statutului partidului. Interesul lui Dej faţă de procesul înscenat lui Pătrăşcanu, dovedit prin ascultarea benzilor cu şedinţele procesului, aminteşte de prezenţa lui Stalin la balcon care supraveghea procesele publice de la Moscova, în 1937. Ambii conducători comunişti au întruchipat intruziunea statului poliţienesc, surprinsă de formula lui George Orwell din O mie nouă sute optzeci şi patru: Big-brother is watching you! („Fratele cel mare veghează!”).

În anii ’60, s-a produs o reîntoarcere parţială spre Occident. Creditele acordate de guvernele occidentale au permis României să-şi dezvolte industria şi să-şi redirecţioneze o parte a comerţului în afara blocului comunist; în acelaşi timp, a avut loc o destalinizare a politicilor culturale româneşti. Într-un anumit sens, aceste schimbări pot fi interpretate ca un triumf al culturii şi atitudinii româneşti asupra culturii comunismului. Însă nu li s-a permis să devină o ameninţare pentru dominaţia comunistă din România şi şi-au găsit locul printre principiile marxism-leninismului. Radiografii ale unora politici şi practici ale regimului lui Gheorghiu-Dej sunt oferite în volum de Luciana Jinga, Maria Mureşan şi Mihai Croitoru.

Contribuţiile la acest volum ne amintesc că Dej a fost cel care a creat condiţiile pentru apariţia şi continuitatea „celei mai mari nulităţi” (după cum l-a caracterizat Gheorghe Apostol pe Ceauşescu) în rolul de conducător al României9. Cultul personalităţii lui Gheorghiu-Dej este analizat în mod sugestiv de Alexandra Toader, în timp ce Manuela Marin evaluează modul în care imaginea lui Gheorghe Gheorghiu-Dej s-a perpetuat în perioada conducerii lui Nicolae Ceauşescu, punând accentul pe evenimentele anterioare momentului aprilie 1968. În această perioadă au fost trasate şi puse în aplicare principalele măsuri privind „eternizarea memoriei” lui Gheorghiu-Dej, stabilite imediat după moartea sa. Autoarea prezintă modul şi măsura în care elemente ale biografiei politice a fostului lider al PCR se vor regăsi în cultul personalităţii lui Nicolae Ceauşescu. Sub aspect economic, Maria Mureşan arată, folosind un bogat aparat documentar, cum România, intrând în sfera de influenţă sovietică, a început o dificilă şi frământată tranziţie pe o altă cale, respectiv integrarea în lagărul socialist, numit ulterior sistemul socialist mondial. Procesul integrării României în lumea socialistă, derulat pe parcursul a aproape o jumătate de secol, se manifestă în două planuri: intern şi extern. În plan intern, este statuat un model politico-economic şi social străin până atunci de lumea românească, respectiv economia de comandă, denumită şi economie a planificării centralizate. În plan extern, încadrarea în fluxurile economice dintre ţările sistemului socialist este dirijată de către Consiliul de Ajutor Economic Reciproc, înfiinţat la începutul anului 1949.

Nici lupta lui Dej pentru dominaţie în cadrul Partidului Comunist Român, nici felul în care s-a menţinut în frunte până la moartea sa, în martie 1965, nu pot fi înţelese fără a lua în considerare relaţia partidului cu Uniunea Sovietică. Această relaţie era, la sfârşitul anilor ’40 şi începutul anilor ’50, de dependenţă totală. Supunerea totală faţă de Stalin a caracterizat acţiunile lui Dej din perioada 1944-1953, când a respectat scenariile livrate de dictatorul sovietic. În 1952, Dej a fost singurul care, atunci când a venit ordinul de epurare a pretinşilor sionişti, a fost în măsură să profite de oferta lui Stalin de a distribui personajele în roluri. Deoarece Stalin fusese singura persoană care îi putea cere socoteală lui Dej, acesta din urmă a făcut ce a vrut, cu acordul lui Stalin. Cât timp a trăit Stalin, Dej a servit interesele sovietice, dar după ce succesorii lui Stalin s-au îndepărtat de stalinism, şi-a schimbat modul de gândire.

Într-adevăr, relaţiile cu Uniunea Sovietică au fost definitorii pentru unele interpretări din mediul academic occidental privitoare la epurările din România de la începutul anilor ’50. Acestea au fost văzute în termenii unui conflict între aşa-numiţii „comunişti locali”, conduşi de Dej, care stătuseră în lagărele din România în timpul războiului, şi „moscoviţi”, avându-i în frunte pe Ana Pauker şi Luca, care şi-au petrecut anii de război la Moscova10. Însă această împărţire este înşelătoare şi incorectă. Tocmai datorită loialităţii sale faţă de Moscova a reuşit Dej să-şi eclipseze rivalii „moscoviţi”. Documentele devenite disponibile de curând confirmă faptul că la baza luptei pentru putere a stat conflictul personal dintre Dej, pe de o parte, şi Ana Pauker şi Vasile Luca, pe de alta, şi nu o confruntare ideologică11.

Punerea în circulaţie în România, după 1989, a documentelor privitoare la arestarea, anchetarea şi procesul lui Lucreţiu Pătrăşcanu a scos la lumină aspecte ale luptei pentru dominaţie în cadrul partidului din perioada 1944-1954. În acest deceniu, Dej a reuşit să înlăture trei tovarăşi pe care îi considera potenţiali rivali la putere: doi dintre ei, Ştefan Foriş şi Lucreţiu Pătrăşcanu, au fost executaţi, iar al treilea, Ana Pauker, a fost redusă la starea de „cadavru politic”.

Faptul că Dej a putut ajunge în această poziţie s-a datorat, în parte, calităţilor sale de tactician răbdător şi de manipulator experimentat. Însă consolidarea puterii a depins şi de abilitatea de a nu-i da stăpânului sovietic vreun motiv de îndoială în privinţa loialităţii. El era cu atât mai expus suspiciunilor lui Stalin, cu cât era singurul dintre personalităţile de frunte din PCR care nu fusese pregătit la Moscova; de aceea, era o entitate necunoscută, aşa cum a afirmat Gheorghi Dimitrov, secretarul Cominternului, în faţa Anei Pauker, în septembrie 194412. Pentru a compensa acest dezavantaj, Dej a făcut două lucruri. În primul rând, s-a înconjurat de agenţi NKVD care stătuseră în puşcărie în timpul războiului şi i-a numit în posturi importante ale serviciilor de securitate şi ale Ministerului de Interne, oferindu-i astfel lui Stalin o garanţie a loialităţii sale. Printre aceştia erau Pantelimon Bondarenko, Serghei Nikonov, Piotr Goncearuc, Mişa Postanski şi Vania Didenko. Ultimul era unul dintre cei mai apropiaţi prieteni ai lui Dej: evadaseră împreună de la Târgu-Jiu, în august 1944. În al doilea rând, Dej a folosit toate ocaziile pentru a exploata inevitabilele greşeli din activitatea rivalilor săi, oferindu-i lui Stalin motive de îndoială faţă de aceştia şi, în acelaşi timp, înmulţindu-şi propriile dovezi de credinţă. Dacă Stalin era singura persoană care-i putea cere socoteală lui Dej, atunci acesta din urmă putea să facă în România tot ce poftea, cu condiţia de a avea acordul stăpânului.

În primele săptămâni după lovitura de stat de la 23 august 1944, Pătrăşcanu l-a pus în umbră pe Dej, fiind cel mai important comunist; eclipsarea treptată din această poziţie de frunte ilustrează perfect modul în care a ştiut Dej să exploateze în avantajul său suspiciunea sovietică faţă de un potenţial rival. În cazul lui Pătrăşcanu, motivaţia lui Dej era susţinută şi de un interes special; îl deranja superioritatea lui Pătrăşcanu în privinţa momentului intrării în partid: Pătrăşcanu se alăturase mişcării comuniste cu mai bine de un deceniu înaintea lui Dej, acesta din urmă având bănuieli în privinţa trecutului său. Născut la Bacău în 1900, Pătrăşcanu provenea dintr-o familie din clasa de mijloc, diferită de originile muncitoreşti ale lui Dej. Tatăl său era scriitor şi profesor, el însuşi având studii strălucite, diplomă în drept la Universitatea din Bucureşti, în 1922, şi doctoratul la Leipzig, cu o teză despre reforma agrară din România în perioada 1918-1921. Şi-a continuat studiile în Franţa şi a fost unul dintre cei cinci comunişti aleşi în Parlamentul României în 1931, deşi nu şi-a îndeplinit nici o clipă mandatul, alegerile fiind invalidate. Din toamna lui 1933 şi până în primăvara lui 1934 a fost reprezentantul permanent al PCdR la Comintern. La întoarcerea sa în România a lucrat la Iaşi, la secţia de propagandă, a partidului. În această perioadă a fost avocatul apărării al unor comunişti, fiind el însuşi arestat de şase ori între 1924 şi 1941 (deşi cea mai lungă perioadă de reţinere pentru anchetă a fost de două luni)13.

Contrastul dintre Dej şi Pătrăşcanu a fost evidenţiat chiar de atitudinea autorităţilor faţă de ei. În vreme ce Dej şi asociaţii săi, ca, de exemplu, Apostol, Moghioroş şi Stoica, au fost condamnaţi la închisoare pe perioade lungi, Pătrăşcanu a fost doar pus sub supraveghere de către Siguranţă, iar domiciliul său a fost percheziţionat în mod frecvent. Această aparentă bunăvoinţă manifestată de poliţie faţă de Pătrăşcanu a fost folosită mai târziu de Dej ca argument al acuzaţiei că acesta era informator al poliţiei; după arestarea lui Pătrăşcanu în 1948, Dej a ordonat anchetatorilor să obţină declaraţii în acest sens din partea prietenilor lui Pătrăşcanu. Numirea ulterioară a lui Pătrăşcanu ca singurul ministru comunist din guvernul Sănătescu, iar apoi ca ministru al Justiţiei, din noiembrie 1944 până în februarie 1948, a întărit poziţia sa în anumite cercuri din cadrul partidului, ca şi la nivelul întregii ţări. Nemulţumirea lui Dej faţă de creşterea popularităţii lui Pătrăşcanu se împletea şi cu invidia faţă de capacităţile intelectuale ale acestuia. Dej nu avea studii şi nu publicase nimic. În 1944 şi 1945, Pătrăşcanu a publicat două studii politice importante şi era autorul câtorva articole din Scânteia despre industrializarea din România. Scrierile sale analitice despre perioada interbelică îi conferiseră deja un oarecare prestigiu printre intelectualii din PCR, iar Dej se temea că Pătrăşcanu încerca să-l valorifice, pentru a deveni liderul unei mişcări populare care să rivalizeze cu tandemul Dej-Bodnăraş de la conducerea partidului14. Această tendinţă devenise manifestă odată cu propagarea sloganului „Pătrăşcanu la putere!”, care a fost strigat la câteva mitinguri organizate de comunişti în septembrie şi octombrie 1944. O manifestare a iritării lui Dej faţă de popularitatea lui Pătrăşcanu a fost semnalată de Gheorghe Pintilie, care a povestit cum, atunci când o coloană de susţinători au strigat numele lui Pătrăşcanu, în timpul unei demonstraţii de la începutul lui 1945, Dej l-a strâns de braţ şi a şoptit „Porcul acesta de Pătrăşcanu!”15. Însă, în timp ce Pătrăşcanu, cu aspectul său îngrijit, cu costum şi cravată, oferea lumii o faţă liniştitoare a partidului, în spatele imaginii lui publice agreabile pândea neîncrederea pe care ruşii începeau să o simtă faţă de el. Pătrăşcanu trezise suspiciunea ruşilor încă din timpul negocierilor pentru armistiţiu din septembrie 1944, când i-a adresat lui Molotov câteva întrebări foarte precise cu privire la unele condiţii.

Până la revenirea Anei Pauker şi a lui Luca din Uniunea Sovietică, la mijlocul lui septembrie 1944, conducerea PCdR era alcătuită în principal din etnici români care stătuseră în timpul războiului în România: Dej, Pătrăşcanu, Pârvulescu, Georgescu şi Apostol. În acest grup era inclus şi Bodnăraş, un român născut din părinţi germani şi ucraineni. Cu excepţia lui Bodnăraş, grupul era necunoscut sovieticilor şi tocmai pentru că Stalin şi Dimitrov, şeful Cominternului („îngheţat” după 1943), nu ştiau prea multe despre ceea ce se întâmpla printre comuniştii din România, Dimitrov i-a ordonat Anei Pauker să preia conducerea partidului. În timpul anchetării ei de către o comisie de partid, în iunie 1956, Ana Pauker a afimat că Dimitrov îi ordonase în septembrie 1944 să revină în România, împreună cu doi specialişti în transmisiuni radio. Ea avusese reţineri: „Tovarăşe Dimitrov”, a explicat ea, „sunt femeie, n-am fost în România în timpul războiului, am stat în închisoare (în România) şi nu cunosc situaţia; au trecut zece ani, şi îmi cereţi un lucru greu. Sunt femeie, evreică şi intelectuală”. Apoi, susţine că i-ar fi spus lui Dimitrov că Dej ar trebui să fie conducătorul partidului: „Nu ştiam prea multe despre el, l-am văzut câteva ore la (închisoarea) Caransebeş, dar ştiam că era un tovarăş foarte popular, ceferist, o persoană cu experienţă şi de nădejde”. Dimitrov nu a fost de acord: „Noi n-am avut nici o informaţie din România în ultimii cinci ani. Nu cunoaştem pe nimeni, însă pe tine te ştim”16. În acelaşi timp, probabil că Dimitrov avea în minte şi faptul că, spre deosebire de Ana Pauker şi, într-adevăr, Pătrăşcanu, Dej nu trecuse prin mâinile instructorilor Cominternului, nici la Moscova, nici în altă parte.

Astfel, dominaţia grupului lui Dej în cadrul conducerii PCdR s-a stabilit odată cu sosirea Anei Pauker. Ea a sosit la Bucureşti în data de 16 septembrie 1944, împreună cu fiica ei, Tatiana, cu un avion militar sovietic: de la aerodromul din Popeşti-Leordeni a fost condusă la una dintre casele conspirative ale partidului. A doua zi, sau poate mai târziu, s-a întâlnit cu Dej, iar rivalitatea dintre ei s-a declanşat imediat. Se spune că de la prima întâlnire a conducerii provizorii a partidului la care a participat l-a ridiculizat pe Pârvulescu şi le-a lăsat lui Dej, Bodnăraş şi celorlalţi impresia că venise de la Moscova cu instrucţiuni precise pentru reorganizarea partidului. „A fluturat o foaie de hârtie, pe care o tot scotea din geantă şi o punea, pentru a ne lăsa impresia că acelea erau ordinele pe care le primise”, şi-a amintit Bodnăraş la o şedinţă a Biroului Politic, în martie 196117.

Ideea de a-i înlătura pe ea şi pe Luca a venit – a pretins ulterior Ana Pauker – de la Andrei Vîşinski18. Acesta era clar împotriva actului oficial semnat în august 1945 de Teohari Georgescu, în numele Anei Pauker, şi Nicolae Pătraşcu, unul dintre liderii Gărzii de Fier, prin care au fost primiţi în rândurile Partidului Comunist mulţi dintre membrii organizaţiei legionare. La o întâlnire dintre Stalin şi Dej care a avut loc la Moscova, în februarie 1947, Stalin ar fi întrebat retoric dacă există naţionalism în Partidul Comunist Român – aluzie la originea etnică a Anei Pauker şi a lui Luca – şi apoi a declarat: „suntem un partid de clasă, nu de rasă”19. Potrivit propriei relatări a întâlnirii, Dej i-ar fi răspuns lui Stalin: „Nu ştim să fie astfel de probleme, dar probabil vă gândiţi la cazul Pătrăşcanu. Este bine cunoscut”. Stalin a replicat: „Nu, nu este bine cunoscut”. Cu toate că replica lui Stalin suna a dojană pentru Dej, incidentul este semnificativ nu numai pentru rivalitatea dintre Dej şi Ana Pauker şi Luca, dar şi pentru preferinţa lui Vîşinski pentru Dej, în detrimentul Anei Pauker şi a lui Luca. Cât timp Molotov a rămas în funcţie, Ana Pauker s-a bazat pe sprijinul ministrului de Externe pentru a depăşi obstacolul reprezentat de adjunctul acestuia.

Ea a găsit sprijin şi în servilismul lui Bodnăraş, în calitatea lui de agent al sovieticilor. Într-o confruntare cu Ana Pauker, Luca şi Bodnăraş de la începutul verii lui 1947, Dej a fost acuzat de Bodnăraş că înclină prea mult spre englezi şi americani. Bodnăraş s-a plâns şi generalului Susaikov, adjunctul şefului Comisiei Aliate de Control, adăugând că „trebuie să se ia măsuri radicale”. La 10 iunie, Susaikov i-a transmis această acuzaţie lui Mihail Suslov, secretarul Comitetului Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice, dar a adăugat şi propriul comentariu, anume că autorul se înşela; Dej ceruse ajutor economic de la englezi şi americani, însă numai pentru că simţea că Uniunea Sovietică însăşi avea probleme economice20.

Aceste tensiuni din conducerea partidului au fost redate într-un raport detaliat despre situaţia politică din România, făcut de un oficial superior al Secţiei pentru Relaţii Internaţionale a Partidului Comunist al Uniunii Sovietice. V. Lesakov a vizitat România în perioada 7-20 august 1947, iar la şase zile după întoarcerea la Moscova i-a prezentat şefului său, L.S. Baranov, rezultatele misiunii. Era şi el de părerea generalului Susaikov, că Dej căuta să-i înlăture pe Ana Pauker şi Luca din conducerea partidului. Lesakov raporta:

Ana Pauker consideră că toate erorile lui Gheorghiu-Dej pot fi atribuite lipsei sale de pregătire politică şi generală. El nu se ocupă în mod corespunzător de problemele pe care trebuie să le rezolve în prezent. Este foarte preocupat de problemele sale din minister, şi abia dacă se mai ocupă cu problemele de partid. La fel, nu face nimic pentru a-şi îmbunătăţi nivelul ideologic şi politic. În seara de 19 august am avut o discuţie cu Gheorghiu-Dej. La cererea mea, el s-a referit la problemele politice cu care se confruntă ţara în prezent. În privinţa rolului partidului, a subliniat că principala problemă este slaba pregătire politică a membrilor de partid şi, în acest sens, a conducerii sale. Dej crede că, drept urmare, se fac multe greşeli, dar, în acelaşi timp, linia politică fundamentală este corectă. El nu s-a referit la problema diferenţelor de opinie din conducerea partidului, însă, când a vorbit despre lupta cu social-democraţii şi despre divergenţele dintre ei, Dej a remarcat că „şi noi avem diferenţele noastre în cadrul partidului, şi sărim câteodată unul la gâtul celuilalt”21.

În aparenţă, conducerea colectivă a partidului s-a menţinut din 1945 până în 1948. La prima Conferinţă Naţională de după război, în octombrie 1945, Scânteia nu a indicat nici un nou secretar general şi au fost declaraţi secretari patru dintre cei şapte membri ai Biroului Politic, adică Gheorghiu-Dej, Ana Pauker, Vasile Luca şi Teohari Georgescu. Gheorghiu-Dej a prezentat la conferinţă raportul politic, iar Ana Pauker a făcut un raport despre statutul partidului; cei doi au avut întâietate în ziarul partidului, Dej fiind primul trecut pe listă, în ordine alfabetică, şi această situaţie a durat trei ani22. Secretariatul l-a numit pe Gheorghiu-Dej secretar „politic”23.

Rolul public al lui Dej fusese întărit prin includerea sa, în noiembrie 1944, în cel de-al doilea guvern Sănătescu, în calitate de ministru secretar de stat la Departamentul Comunicaţiilor (4 nov. 1944 – 28 feb. 1945) şi la Departamentul Comunicaţiilor şi Lucrărilor Publice (6 mart. 1945 – 29 nov. 1946). Alături de tovarăşii comunişti Dej şi Pătrăşcanu, în noul guvern apărea şi Georgescu, promovat din funcţia de subsecretar de stat în cea de ministru de Interne. În noiembrie 1946, Dej a preluat Ministerul Economiei Naţionale (care în anul următor şi-a schimbat denumirea: Ministerul Industriei şi Comerţului); în această calitate, el a avut grijă să fie îndeplinite obligaţiile economice ale României faţă de Rusia, în conformitate cu prevederile armistiţiului, şi a estimat resursele şi bogăţiile naţionale în perspectiva naţionalizării. Această sarcină specială a presupus deplasări repetate la Moscova, ocazii pe care Dej le-a folosit, fără îndoială, pentru a-şi evidenţia supunerea faţă de conducerea sovietică.

Intrarea Anei Pauker în arena publică a debutat la 7 noiembrie 1947, când a fost numită ministru de Externe. I s-a alăturat Vasile Luca, numit ministru de Finanţe în aceeaşi zi. Poziţia de frunte a Anei Pauker în cadrul partidului a propulsat-o într-o poziţie importantă în aparatul de stat, care urma să-i aducă recunoaşterea internaţională. O delegaţie la cel mai înalt nivel, condusă de premierul Groza, Dej şi Ana Pauker, a plecat la Moscova, la 4 februarie 1948. Aceştia au semnat un tratat de prietenie, cooperare şi asistenţă mutuală. Însă fotografia făcută la plecarea delegaţiei, 11 februarie, care a apărut în Scânteia, prezintă punctul de vedere sovietic în privinţa ierarhiei din cadrul PCR, chiar dacă aceasta nu era reflectată şi de legenda ei, concepută la Bucureşti. Iată ordinea din fotografie, impusă de autorităţile sovietice: Groza, Molotov, Dej şi Vîşinski în rândul din faţă; Ana Pauker şi Vasile Luca în rândul al doilea. Dej, al doilea din delegaţia română doar faţă de premierul Groza, a fost considerat conducătorul PCR-ului. În orice caz, datorită poziţiei ei, prima din stânga fotografiei, în legendă Ana Pauker este menţionată prima, urmată de Groza, Luca, Molotov, Dej şi ceilalţi24.

Preferinţa lui Stalin pentru Dej a fost confirmată la primul Congres, desfăşurat la 21-23 februarie 1948, al noului Partid Muncitoresc Român, formaţiune provenită din fuziunea dintre PCR şi Partidul Social Democrat. Dej a fost ales secretar general, iar Ana Pauker şi Vasile Luca au fost numiţi în secretariatul partidului şi în Biroul Politic. Ridicarea lui Dej la o poziţie de primus inter pares în cadrul partidului a fost urmată de eclipsarea finală a rivalului său anterior, Pătrăşcanu. Acesta nu a fost ales în nici unul dintre forurile PMR şi, la scurt timp după aceea, a fost demis de la Ministerul Justiţiei. Pedeapsa finală a venit după câteva săptămâni, când i s-a interzis să mai predea la Facultatea de Drept a Universităţii din Bucureşti25.

Ştefan Bosomitu analizează în studiul său, ultimul conflict major de la vârful PMR, cel care avea să îi opună lui Gheorghiu-Dej pe Miron Constantinescu şi Iosif Chişinevschi. Practic, evenimentele din 1956-1957 i-au asigurat posteritatea lui Miron Constantinescu care, împreună cu Iosif Chişinevschi, s-a alăturat grupului de indezirabili ai lui Gheorghiu-Dej, al detractorilor şi al celor care aspiraseră la poziţia acestuia. Miron Constantinescu îşi „câştiga” astfel un loc alături de personaje cu o anvergură politică vădit superioară – Lucreţiu Pătrăşcanu, Ana Pauker, Vasile Luca şi Teohari Georgescu. Comparativ cu alte situaţii similare însă, destinul lui Constantinescu nu a avut caracterul dramatic al eliminării lui Pătrăşcanu sau al excluderii Anei Pauker. Mai mult decât atât, eşecul din plan politic a fost, într-o anumită măsură, atenuat de posibilităţile lui intelectuale. Eşuând lamentabil în plan politic, Miron Constantinescu a avut şansa devenirii intelectuale. Vechile pasiuni din tinereţe – istoria şi sociologia – au avut darul de a conferi sens existenţei acestuia.

Discursul din noaptea de 25 februarie 1956 ţinut de Nikita Hruşciov într-o sesiune secretă a Congresului al XX-lea al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice, în care l-a acuzat pe Stalin de încălcarea repetată a tuturor normelor de moralitate şi a legilor sovietice, de arestarea şi deportarea în masă a membrilor de partid, de execuţiile fără judecată şi fără ancheta cuvenită şi de instaurarea groazei şi disperării, l-a descumpănit complet pe Dej: i-a trebuit o lună întreagă ca să-şi revină. Deşi Hruşciov nu menţiona în discursul său ţările-satelit, el a fost totuşi receptat ca un semnal de oamenii lui Stalin, care obţinuseră funcţii la ordinul sau prin bunăvoinţa lui. Dej condusese delegaţia română participantă la congres – ceilalţi membri au fost Iosif Chişinevschi, Miron Constantinescu şi Petru Borilă –, dar abia la 23 martie a apărut primul lui comentariu despre concluziile congresului, într-un raport al delegaţiei române în faţa unei plenare lărgite a Comitetului Central al PMR, al cărui rezumat a fost publicat şi în Scânteia, după şase zile. Dej a afirmat doar că Stalin îşi pătase reputaţia dând curs unui cult al personalităţii şi permiţând forţelor de securitate să aplice teroarea; el a adăugat că „îndepărtarea lui Stalin de conceptul marxist-leninist privitor la rolul personalităţii” a avut o „influenţă negativă”. Nu s-a amintit nimic de discursul „secret” al lui Hruşciov. În raportul său, Dej a încercat să anticipeze şi să deturneze criticile referitoare la apartenenţa sa la stalinism, arătând că Ana Pauker, Vasile Luca şi Teohari Georgescu erau adevăraţii stalinişti din cadrul partidului, fără să-i numească însă. După îndepărtarea acestor tovarăşi, a spus el, partidul făcuse paşi decisivi în direcţia democratizării, indicând Congresul al II-lea al PMR din decembrie 1955 ca început al unei noi faze, în care fuseseră reintroduse conducerea colectivă şi democraţia internă.

Vulnerabilitatea lui Dej legată de incriminarea lui Stalin s-a dezvăluit odată cu atacul lansat împotriva lui, în timpul plenarei, de alţi doi membri ai delegaţiei ce fusese la Moscova, Constantinescu şi Chişinevschi; aceştia l-au acuzat că a urmat principiile staliniste şi că a folosit metode staliniste. Opoziţia faţă de Dej îi unea pe cei doi. Amândoi erau îmboldiţi de oportunism, încercând să exploateze schimbările de la Moscova pentru a-i lua locul lui Dej. Potrivit declaraţiei lui Dumitru Petrescu, Chişinevschi fusese profund implicat în afacerea Pătrăşcanu; la fel şi Constantinescu. Constantinescu a văzut în discursul lui Hruşciov o ocazie pentru aducerea în discuţie a nevoii de liberalizare în partid şi în ţară, precum şi un mijloc pentru îndepărtarea lui Dej26. Pentru Dej, pe de altă parte, demolarea cultului personalităţii lui Stalin era o mare ameninţare, având în vedere supunerea lui faţă de dictatorul sovietic; în consecinţă, a făcut tot ce a putut pentru a o minimaliza, transformând-o într-un „subiect pentru uneltirile din cadrul partidului, şi nu pentru dezbatere publică”27.

Prudenţa lui Dej în această privinţă e dovedită de convocarea unei şedinţe secrete, la sala de sport Floreasca, la sfârşitul lui martie 1956, la numai câteva zile după plenara Comitetului Central. Audienţa, 3.000 de persoane, era formată din elita partidului. Şedinţa a fost prezidată de Dej şi s-a anunţat că era interzisă luarea de notiţe. Dej a citit o versiune prescurtată a discursului lui Hruşciov de la Congresul al XX-lea al PCUS, precizând că discursul nu avea nici o relevanţă pentru Partidul Muncitoresc Român, deoarece „mulţumită solidei politici marxist-leniniste a Comitetului Central”, excesele cultului personalităţii fuseseră eliminate în 1952. Gheorghe Apostol a rostit un discurs docil în favoarea lui Dej, iar dintre cele care au urmat, toate venite din partea unor personaje minore din cadrul partidului, doar unul a făcut notă discordantă, cerând evaluarea acţiunilor conducătorilor partidului în lumina criticilor făcute de Hruşciov. Discursul lui Dej a stabilit linia partidului pentru următorii trei ani; el plasa PMR-ul printre cele mai inflexibile formaţiuni din lagărul comunist. Şedinţa în sine a avut o semnificaţie deosebită. A fost singura din România în cadrul căreia s-a prezentat textul discursului lui Hruşciov, chiar dacă în faţa unui public limitat; a arătat împotrivirea conducerii partidului la procesul de destalinizare; şi, în cele din urmă, a demonstrat slăbiciunea opoziţiei faţă de Dej în interiorul partidului28.

Absenţa de la această şedinţă a personalităţilor de prim rang ale partidului, cu excepţia lui Apostol, reflectă disensiunile din Biroul Politic provocate de refuzul lui Dej de a adopta destalinizarea. Constantinescu şi Chişinevschi l-au atacat din nou pe Dej în şedinţele Biroului Politic din 3, 4, 6 şi 12 aprilie. Procesele-verbale ale acestor şedinţe îl prezintă pe Dej în defensivă în faţa criticilor lui Constantinescu şi Chişinevschi cu privire la abuzurile Securităţii, pentru care el era considerat în ultimă instanţă responsabil, şi la represiunea din deceniul precedent. Constantinescu a continuat să sublinieze necesitatea unei dezbateri largi asupra consecinţelor cultului personalităţii din jurul lui Dej, care dusese la slăbirea rolului partidului. Aceste opinii au declanşat furia lui Dej, pe care s-a mulţumit însă să o exprime doar în adnotările proceselor-verbale. Dej şi-a manifestat deschis aversiunea faţă de Constantinescu, pe care îl bănuia că încerca să-i ia locul, şi faţă de Chişinevschi, pe care îl acuza de trădare. Constantinescu l-a atacat pe Dej chiar de la începutul şedinţei din 3 aprilie. Acesta a susţinut că, în ciuda îmbunătăţirii climatului din partid ca urmare a înlăturării Anei Pauker, a lui Vasile Luca şi a lui Teohari Georgescu în 1952, apăruseră câteva motive de îngrijorare. Erau extrem de îngrijorătoare „anormalităţile” din activitatea Ministerului de Interne. Dintre acestea, el a subliniat prezenţa ofiţerilor de Securitate în diverse ministere şi instituţii, fără ştirea miniştrilor, în special când acei miniştri sau şefi de instituţii erau membri ai Biroului Politic. A enumerat câteva cazuri în care cetăţenii fuseseră bătuţi şi şantajaţi pentru a deveni informatori, iar unele dintre aceste cazuri îi fuseseră raportate lui Dej.29

Unii membri ai Biroului Politic i-au luat apărarea lui Dej. Gheorghe Apostol, Chivu Stoica şi Alexandru Moghioroş au contestat afirmaţiile lui Constantinescu. Stoica l-a întrebat pe Constantinescu de ce a ales acel moment pentru a-şi lansa atacul împotriva lui Dej, amintindu-i că şi el contribuise la cultul personalităţii. Dej, refuzând să adopte destalinizarea, a reuşit să-şi instituie controlul asupra partidului şi să-l lege mai strâns de sine. Rezistenţa la încercările de a „liberaliza” partidul s-a dovedit, culmea, a fi în folosul lui Hruşciov în a doua parte a anului, în toiul marilor mişcări anticomuniste din Polonia şi Ungaria.

Mihai Croitor ne vorbeşte despre „Declaraţia de independenţă” din 1964 a lui Gheorghiu-Dej şi plasarea PMR-ului între Moscova şi Beijing. El ajunge la concluzia că raţiunile care au stat la baza elaborării Declaraţiei din aprilie 1964 au fost atât de ordin intern, cât şi extern. Astfel, ilustrarea divergenţelor economice din cadrul CAER, precum şi „prelucrările” documentului în cauză, aveau menirea de a crea un minim suport (date fiind văditele sentimente antisovietice în rândul populaţiei) pentru un regim politic instaurat cu sprijinul nemijlocit al Armatei Roşii. În egală măsură, Declaraţia transmitea un mesaj clar Occidentului, anume că România era pregătită să menţină o „atitudine sfidătoare” la adresa Moscovei şi chiar să şi-o asume public.

Ultima parte a volumului, intitulată „Identitate şi cotidian în România populară”, tratează aspecte ale urbanizării şi industrializării României din timpul lui Gheorghiu-Dej (Mara Mărginean), rolul intelectualilor (Clara Mareş) şi o viziune a colectivizării prin prisma presei oficiale din epocă (Octavian Roske). Concluzia lui Roske – „cele peste patru decenii de propagandă în favoarea muncii în comun nu reuşiseră să schimbe mentalitatea ţăranului” – este edificatoare şi relevantă şi pentru societatea de astăzi.

În ce măsură regimul lui Dej a schimbat mentalitatea unor segmente din societatea românească? Iată o întrebare la care volumul ne invită să răspundem. În acelaşi timp, volumul ne face să ne gândim la o pervertire a societăţii şi la preţul acestei pervertiri: soţii întemniţaţi au divorţat de soţiile lor – şi viceversa –, aşa încât partenerii de viaţă şi copiii să nu poarte stigmatul deţinutului politic, un obstacol pentru accesul în învăţământul superior şi pentru obţinerea unui loc de muncă. Copiilor deţinuţilor politici li s-a interzis accesul la facultate până în 1962. Tocmai aceşti copii au fost cei care au părăsit România cu prima ocazie, în anii ’60 şi ’70, cu consecinţe semnificative pentru apariţia opoziţiei faţă de Ceauşescu. În concluzie, regimul lui Gheorghiu-Dej l-a făcut posibil pe Ceauşescu.

1. Vladimir Tismăneanu, Fantoma lui Gheorghiu-Dej, Editura Univers, Bucureşti, 1995, p. 105.

2. Ibidem, p.107.

3. Mary Ellen Fischer, Nicolae Ceauşescu: A Study in Political Leadership, Boulder, CO, Lynne Rienner, 1989, p. 20.

4. Informaţie furnizată de Gheorghe Apostol, în timpul unei discuţii cu Dennis Deletant, 7 mai 1990.

5. Mircea Bălănescu, un secretar al lui Ştefan Foriş, a relatat cum Foriş şi Gheorghiu-Dej au menţinut legătura prin curieri de sex feminin, cunoscuţi ca „tehnicele”. Acestea erau tinere femei frumoase prin intermediul cărora scrisorile lui Foriş erau transmise lui Mircea Bălănescu: acesta le expedia lui Iosif Şraier, avocatul lui Gheorghiu-Dej, care le ducea clientului său la Doftana (interviu cu Mircea Bălănescu, Televiziunea Română, 28 iulie 1994).

6. Comuniştii întemniţaţi au fost mutaţi la Caransebeş în noiembrie 1940: închisoarea Doftana fusese distrusă de cutremur.

7. Îi includea pe Gheorghe Apostol, Nicolae Ceauşescu, Iosif Chişinevschi, Miron Constantinescu, Alexandru Drăghici, Teohari Georgescu şi Alexandru Moghioroş.

8. Vladimir Tismăneanu, Arheologia terorii, Editura Eminescu, Bucureşti, 1992, p. 106.

9. Dennis Deletant, Communist Terror in Romania. Gheorghiu-Dej and the Police State, 1948-1965, Hurst, Londra, 1999, p. 295.

10. Vezi Stephen Fisher-Galaţi, The New Rumania: From People’s Democracy to Socialist Republic, MIT Press, Cambridge, 1967, p. 31. Victor Frunză, în studiul său Istoria stalinismului în România, Humanitas, Bucureşti, 1990, p. 219, face o împărţire similară, numindu-i pe „moscoviţi” „exteriori”, iar pe „comuniştii locali” „interiori”.

11. Trei cercetători au subliniat faptul că nici unul dintre cele două grupuri, „comuniştii locali” şi „moscoviţii”, nu putea fi definit perfect ca atare, deoarece afinităţile personale treceau adesea peste această împărţire artificială. Astfel, Leonte Răutu, care în timpul războiului a stat la Moscova, în apropierea Anei Pauker, a trecut de partea lui Dej, în timp ce Miron Constantinescu, deţinut împreună cu Dej în lagărul de la Târgu-Jiu, s-a asociat la început cu Ana Pauker; vezi Bela Vago, „Romania”, în Communist Power in Europe, 1944-1949, Macmillan, Londra, 1977, p. 113; Michael Shafir, Romania: Politics, Economics and Society, Pinter Pub Ltd, Londra, 1985, p. 35; Mary Ellen Fisher, Nicolae Ceauşescu, ed. cit., p. 42.

12. Dennis Deletant, Communist Terror in Romania…, ed. cit., p. 162.

13. Mary Ellen Fischer, Nicolae Ceauşescu, ed. cit., p. 40.

14. Opinie a lui Eduard Mezincescu, comunicată personal autorului, la 30 decembrie 1992.

15. Cristian Popişteanu, „Cazul Grupului Pătrăşcanu (V)”, în Magazin Istoric, nr. 11/noiembrie 1991, p. 44. Silviu Brucan, redactor-şef adjunct la Scânteia în acea perioadă, şi-a amintit şi el cum Pătrăşcanu le spunea diplomaţilor străini, la recepţii, că el ar fi trebuit să fie liderul partidului. Este indiscutabil că rapoarte despre aceste remarci au ajuns pe masa lui Dej (discuţia între Dennis Deletant şi Silviu Brucan, 15 iunie 1994).

16. R. Levy, „Power Struggles in the Romanian Communist Party Leadership During the Period of the Formation of the Groza Regime”, în vol. 6 martie 1945. Începuturile comunizării României, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1995, pp. 79-90. Levy citează dintr-o transcriere a interogatoriului pe care Alexandru Moghioroş, Constantin Pârvulescu şi Ion Vinţe i l-au luat Anei Pauker la 18 iunie 1956.

17. „Stenograma şedinţei Biroului Politic din 13-14 martie 1961”, p. 158. Le sunt recunoscător lui Vladimir Tismăneanu, Robert Levy şi Marius Oprea pentru că mi-au pus la dispoziţie acest document.

18. Ana Pauker a afirmat acest lucru la 18 iunie 1956, în faţa unei comisii de partid, înfiinţată pentru a o interoga şi alcătuită din Alexandru Moghioroş, Constantin Pârvulescu şi Ion Vinţe (R. Levy, „Power Struggles…”, în op. cit., p. 83, n. 3). Dej a confirmat într-o şedinţă a Biroului Politic din 29 noiembrie 1961 faptul că ideea înlăturării Anei Pauker fusese lansată în ianuarie 1946 de Vîşinski; vezi „Stenograma Şedinţei Biroului Politic al CC al PMR din ziua de 29 noiembrie 1961”, pp. 12-13, reprodusă în Sfera Politicii, nr. 48/1997, p. 36.

19. R. Levy, „Power Struggles…”, în op. cit., p. 83. Potrivit Tatianei Pokivailova, propunerea pe care Dej i-a făcut-o lui Stalin, de a-i îndepărta pe Ana Pauker şi pe Luca, a fost făcută în februarie 1948; „Tragica greşeală a lui Lucreţiu Pătrăşcanu”, în Magazin Istoric, vol. 30, nr. 8/august 1996, p. 49; vezi şi: Vladimir Tismăneanu, The Devil in History. Communism, Fascism, and Some Lessons of the Twentieth Century, University of California Press, Berkeley, 2012, p. 80.

20. G.P. Murashko, A.F. Noskowa, T. Wolokitina, „Das Zentralkomitee der WKP(B) und das Ende der «nationalen Wege zum Sozialismus»”, în Jahrbuch für Historische Kommunismusforschung, 1994, p. 17.

21. Notele discuţiilor purtate de Lesakov cu Susaikov, Vasile Luca, Ana Pauker şi Dej, care erau anexate la raportul său către Baranov, au fost publicate de Ioan Chiper în Dosarele Istoriei, nr. 3(8), 1997, pp. 61-63.

22. Mary Ellen Fischer, Nicolae Ceauşescu, ed. cit., p. 44.

23. R. Levy, „Power Struggles…”, în op. cit., p. 82, n. 1.

24. Mary Ellen Fischer, Nicolae Ceauşescu, ed. cit., p. 46.

25. S-au exercitat presiuni asupra lui George Fotino, secretarul personal al lui Teohari Georgescu, pentru a-l „demasca” pe Pătrăşcanu în faţa studenţilor, dar Fotino l-a prevenit pe Pătrăşcanu: când a intrat în sală Pătrăşcanu rostea deja primele cuvinte ale cursului, nelăsându-i în acest fel lui Fotino ocazia de a-l ataca (discuţie a lui Dennis Deletant cu G. Fotino, 9 aprilie 1994).

26. Ghiţă Ionescu, Communism in Rumania, 1944-1962, Oxford University Press, Londra, 1964, p. 261; vezi şi V. Tismăneanu, „Miron Constantinescu or the Impossible Heresy”, în Survey, vol. 28/iarna 1984, p. 182.

27. S. Verona, Military Occupation and Diplomacy: Soviet Troops in Romania 1944-1958, Duke University Press, Durham, NC, 1992, p. 88.

28. G. Haupt, „La genčse du conflict soviéto-roumain”, în Revue Française de Science Politique, vol. 18, nr. 4/august 1968, p. 676.

29. V. Tismăneanu, „Arhivele secrete şi istoria comunismului românesc”, în Sfera Politicii, nr. 25/februarie 1995, pp. 16-18.