© 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6038-4

ISBN PDF: 978-973-46-6039-1

ISBN print: 978-973-46-5921-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: fotografie din arhiva autorului

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ION DICHISEANU (n. 1933) este un cunoscut actor de teatru şi cinema. A făcut roluri memorabile pe scena Teatrului Nottara şi a jucat în filme celebre, printre care Titanic vals, Toate pînzele sus, Pentru patrie, Revanşa, Clipa (Premiul ACIN, 1979), Burebista, Misterele Bucureştilor, Supravieţuitorul. A mai publicat volumul de versuri Frumoasa spaniolă, frumoasa suedeză (1995).

Am fost rivalul regelui

Povestea mea de iubire
cu Sara Montiel

Cine este Ion Dichiseanu?

Iată cum ar arăta portretul meu dacă ar trebui să mă prezint cititorilor cu un ochi străin, „din afară”.

Ion Dichiseanu şi-a dedicat viaţa scenei. Aşa cum spune adesea, nu îşi joacă rolurile, le trăieşte. Şi, dacă nu simte că vibrează împreună cu publicul, dacă nu trăieşte emoţia rolului, a încărcăturii dramatice a personajului căruia îi dă viaţă, nu acceptă să joace. Dacă publicul nu este emoţionat, atunci totul este în zadar. Actorul are 82 de ani şi 56 de carieră. Deşi, dacă îl întrebi de vârstă, răspunsul este invariabil: „N-am nici o vârstă… Un actor mare nu are vârstă. În fiecare film în care am jucat, am dat câte o bucăţică din sufletul meu. Din mai bine de 50 de filme în care am jucat, acasă nu am decât vreo 20, dar nu mă uit la ele pentru că nu prea îmi face plăcere să văd cum arătam cu 30-40 de ani în urmă”. Se consideră un răsfăţat pentru că a jucat tot ce a vrut. Şi îşi cunoaşte exact valoarea, ca orice mare actor. Tocmai de aceea nu are nici o problemă că a jucat în Vocea inimii, o telenovelă.

„Pentru că, dacă eşti actor şi îţi faci rolul aşa cum ai demonstrat de-a lungul vremii, joci rolurile pe care le primeşti şi le joci frumos.” Doar un lucru i-a lipsit: mai mult timp ca să poată accepta toate provocările cu care l-a confruntat viaţa şi la care nu a reuşit să răspundă.

Pentru a celebra şi a încununa eforturile unei vieţi în slujba artei, pe 30 mai 2015 îndrăgitul actor a primit o stea pe Aleea Celebrităţilor din Piaţa Timpului. După o carieră de 56 de ani, acest lucru nu poate fi decât un gest firesc. Dar e un gest care l-a emoţionat şi care l-a adus din nou acolo unde îi place cel mai mult – în mijlocul oamenilor, în mijlocul publicului său.

Cu un optimism şi o energie molipsitoare, actorul ameninţă că acesta nu este decât un nou început: „Steaua de pe Aleea Celebrităţilor înseamnă recunoaşterea muncii mele, recunoaşterea întregii cariere pe care o mai am de parcurs. Încă nu s-a terminat. Acesta nu este sfârşitul. Sfârşitul nu-i aici. Este un început; un alt început. Fiecare om se naşte cu o steluţă. La mine, steaua a fost norocoasă, am fost un răsfăţat al teatrului şi al filmului. Publicul mă încarcă de energie pozitivă. Pentru actor, nimic nu este mai valoros decât să-l aplaude lumea, să-l oprească pe stradă, să facă poze, să primească flori. Lumea mă salută pe stradă, chiar dacă nu stăm neapărat de vorbă. Asta înseamnă celebritatea! Tot ce-am făcut am făcut din inimă, cu dăruire, cu trăire şi dragoste. Fără dragoste nu se poate!”.

*

Ion Dichiseanu s-a născut la Adjud, pe 20 octombrie 1933, şi a absolvit Facultatea de Teatru la Institutul de Artă Teatrală şi Cinematografică din Bucureşti, în 1959. În timp ce era student la Politehnică, a fost îndrumat spre actorie de nepoata lui George Vraca. După absolvire, a plecat cu toată promoţia la teatrul din Botoşani.

Este cunoscut datorită activităţii sale artistice în cadrul Teatrului Nottara din Bucureşti, precum şi pentru numeroasele roluri care l-au consacrat în cinematografie, teatru TV şi teatru radiofonic.

A primit premiul ACIN pentru rolul din filmul Clipa (1979) şi a fost decorat cu Ordinul Naţional „Serviciul Credincios” în Grad de Cavaler (2002) pentru prestigioasa carieră artistică şi talentul deosebit cu care a dat viaţă personajelor interpretate în filme, dar şi pe scenă, cu prilejul celebrării unui veac de film românesc. De asemenea, Ion Dichiseanu a fost ales cetăţean de onoare al oraşelor Adjud şi Călăraşi.

El rămâne în memoria cinefililor cu multe roluri interpretate magistral, dintre care menţionăm: Petrescu (Tunelul), Furius (Kampf um Rom I-II), căpitanul Mărgărit (Trandafirul galben), dar mai ales cu rolul Pierre Vaillant din serialul de un succes incontestabil Toate pânzele sus, regizat de Mircea Mureşan în 1976.

Originea numelui

Numele Dichiseanu nu este atât de comun în România. Actorul are o poveste care explică originea numelui său rar întâlnit: „Tata era din Călăraşi şi, datorită acestui fapt, sunt cetăţean de onoare al acestui oraş. Străbunicul, pe care îl chema Grigorescu, era din Dichiseni, comună aflată la zece kilometri de Călăraşi. Când acesta s-a dus să-l declare pe tata, bătrânul de la primărie, care îi înregistra pe nou-născuţi, nu prea auzea bine. «Gri-go-res-cu!» «Ăăă?» «Sunt din Di-chi-seni.» Şi ăla a înţeles Dichiseanu. Eu sunt deci băiatul lui nea Fănică Dichiseanu. Am fost inspirat şi l-am întrebat pe tatăl meu: «Tăticu’, dar de unde vine numele nostru? Că Dichiseanu în România nu prea… De Dixon am mai auzit, dar de Dichiseanu nu». Mi-a povestit atunci această întâmplare”.

Cum a început totul.
Prima chemare spre teatru

Ion Dichiseanu s-a născut într-o familie numeroasă, cu nouă copii. Actorul este penultimul dintre fraţi – cinci fete şi patru băieţi. Acum au mai rămas doar trei: Ion, Anişoara şi Aurică, ultimul născut, care locuieşte la Constanţa. De fiecare dată când merge pe litoral, negreşit se vede cu fratele său. De când şi-a rupt coastele la filmările pentru Burebista, merge în fiecare an la mare, la tratament.

Tatăl şi bunicul au fost ceferişti şi, prin urmare, nu aveau prea multe posibilităţi de a-şi răsfăţa copiii. (Tocmai din această cauză marele actor şi-a răsfăţat foarte mult fiica.) Deşi nu aveau posibilităţi materiale, asta nu însemna că nu îşi puteau găsi surse de distracţie. Viaţa era frumoasă şi colorată, mai ales că el avea întotdeauna parteneri de joacă. Actorul mărturiseşte: „Pe vremea aceea era o mare ispită printre copii: cine aduna trei mii de bilete de tren le preda statului şi primea o bicicletă. Vă daţi seama cu ce frenezie alergam cât era ziua de lungă ca să adunăm biletele abandonate de călători! Eu izbutisem să adun o mie, dar a venit războiul şi visul cu bicicleta mi s-a năruit. Până atunci, am avut însă parte de o copilărie minunată: aveam o casă – Pavilionul CFR – frumoasă, cu o curte mare, o gospodărie îndestulată, mare parte din hrană o cumpăram de la oltenii care veneau cu cobiliţele la poartă (de la ei luam fructe şi legume, în vreme ce laptele, brânza şi smântâna ni le aduceau Lucreţia şi Ortansa, două ţărănci care locuiau în apropiere de Adjud – parcă le văd şi acum în faţa ochilor)… Ei, şi în curtea asta a casei aveam şi un cuptor de pâine mărişor, care funcţiona pe bază de lemne şi unde mamei îi plăcea să coacă pâine proaspătă, iar nouă, copiilor, să ne închipuim… actori! Venise Radu Beligan în turneu prin Adjud şi-l văzuserăm jucând în sala de festivităţi a depoului, într-un spectacol care ne înflăcărase imaginaţia! Aşa că, din dorinţa de a imita splendoarea aceea de reprezentaţie, ne suiam pe cuptor, întindeam un cearşaf pe o sârmă, pe post de cortină, şi jucam… nu mai ţin minte exact ce anume, dar e clar că personajele noastre erau nişte borţoşi, căci ne îndesam fiecare câte o pernă pe sub haine. După care ne invitam părinţii, fraţii mai mari, vecinii şi pe cine se mai nimerea pe-acolo să asiste la spectacolul nostru. Bineînţeles că noi, «actorii», eram mândri nevoie mare de isprava noastră!”.

Până la 9 ani a fost minunat, moment în care totul s-a năruit: fiind ceferist la Adjud, unde e nod de cale ferată din 1940, tatăl a trebuit să colaboreze cu nemţii. Fritz, un neamţ, coleg cu el la biroul de mişcare, venea destul de des în vizită. Era considerat un prieten al familiei. Până când românii au întors armele împotriva nemţilor. O parte dintre fraţii mai mari se căsătoriseră şi plecaseră în ţară. Acasă rămăseseră doar cinci şi toţi au fost luaţi prizonieri. Au fost băgaţi împreună într-un vagon. În fiecare gară mai adăugau câte un vagon de prizonieri. Când au ajuns la Curtici, se strânsese o garnitură de nouă-zece vagoane. Trenul se îndrepta în direcţia Salzburg, via Ungaria.

În Ungaria au fost nişte momente dificile. Fiind copil, nu înţelegea prea bine ce se întâmplă, ce înseamnă un regim fascist, dar erau cu toţii foarte speriaţi. Se zicea că nemţii voiau să arunce trenul în aer. Norocul lor a fost că ungurii s-au opus: „Ce vină au copiii, familiile?”. Nu era nici un prizonier de război, erau doar civili. „Am o admiraţie pentru unguri: când am trecut prin Ungaria, staţionam o oră, două, iar ungurii ne dădeau pâine şi apă. Copil fiind, am fost marcat de asta. Aşadar, guvernul maghiar s-a opus să fim exterminaţi, pentru că eram familii nevinovate, nu eram soldaţi.” Şi iată cum Ion Dichiseanu trăieşte astăzi datorită ungurilor, cărora le mulţumeşte şi acum. În Salzburg au ajuns la Augustiner Bräustuben, o fabrică de bere care fusese transformată în lagăr. Clădirile erau bombardate, era dezastru în jur. Ceva de neimaginat, mai ales pentru un copil. Li se dădea mâncare făcută la cazan, cu rândul. Totul era îngrădit, păzit, nu se putea face nici o mişcare. În timpul bombardamentelor, pentru că nu se terminase încă războiul, fiind Ausländer, străini, nu aveau voie să meargă în adăposturile din munţi.

În apropierea lagărului erau nişte grote, nişte canale, dar nu li se permitea să meargă acolo. Au murit oameni în urma acestor bombardamente. Un an au stat acolo, până i-au eliberat americanii. Actorul ţine minte şi acum acea dimineaţă: „Era o linişte de mormânt, o linişte pe care o simţeai în măduva oaselor după nebunia cu bombele care cădeau. Auzeam tancurile cum veneau, auzeam huruitul acela de şenile foarte clar. S-a ridicat steagul alb. Am ieşit în întâmpinarea americanilor. Mi-au dat «ciungă», mi-au dat ciocolată, biscuiţi, ne-au luat în braţe. Parcă-i văd şi-acum cum coborau de pe turelă, ne uitam la ei ca la Dumnezeu. I-au aliniat pe bătrâni, pe părinţi. «Ce profesie ai dumneata?» «Inginer constructor.» «Vrei să rămâi aici? Îţi dăm un salariu lunar de 2.000 de mărci. Ai şi copil? Îţi dăm 3.000.» Ajung la tata: «Eu sunt maistru de telecomunicaţii». «Ai 3.000 de mărci. Ai patru copii aici? Îţi dăm 5.000 de mărci!» Ce motiv ar fi avut să nu accepte? A rămas blocat. «5.000 de mărci ca să rămân aici? Nu! Mie mi-e dor de casă, eu-s român, mă! Îmi iau copiii şi plec!» «Cum? Acolo sunt bolşevici! Sunt răi, sunt necivilizaţi! Vă-ntoarceţi la ruşi?» «Da, mă întorc acasă!»”.

A durat însă câteva luni până au fost repatriaţi. Când au trecut Elba, în zona controlată de ruşi, atmosfera s-a schimbat brusc. În loc de veselie şi libertate, aici au găsit ţipete şi vaiete. Într-o noapte, sora actorului a fost cât pe ce să fie violată. Şi avea numai 13 ani. Altora li se tăiau degetele. Cu toate acestea, tatăl, mare patriot, nu a regretat nici o secundă decizia de a se întoarce. Când au ajuns la Curtici, i-a pus pe toţi să sărute pământul. Deşi sună melodramatic, exagerat, acesta era patriotismul tatălui său. Şi din acest punct de vedere, viziunea tatălui a fost preluată şi de actor. Chiar dacă a avut numeroase oportunităţi de a pleca în timpul regimului comunist, nu a făcut-o. Nu era însurat, nu mai avea părinţi, nu avea nici copii, nu era membru de partid şi, prin urmare, avea toate motivele să plece din ţară. Acum câţiva ani a primit din partea germanilor o compensaţie şi scuze pentru perioada în care a fost închis în lagăr. De fiecare dată când merge în Austria, face însă un ocol şi pe la Salzburg. În locul lagărului sunt o fabrică de bere şi un restaurant. Este un prilej de aducere aminte a celor petrecute atunci şi de mulţumire că a scăpat cu viaţă.

Copiii nu au realizat exact drama prin care treceau. Dar părinţii au suferit şi în cele din urmă s-au îmbolnăvit. La întoarcere, tatăl s-a dus la minister să-şi caute de lucru. Şi aşa au rămas în Bucureşti. A urmat însă o perioadă grea, în care au murit întâi mama, apoi şi tatăl. Ion Dichiseanu avea doar 12 ani când i s-a stins mama, care se îmbolnăvise de când fusese închisă. Aceasta este înmormântată la Feteşti, iar tatăl la Călăraşi.

Cea care l-a crescut a fost sora lui mai mare, Jeni. Ea l-a îngrijit, l-a ocrotit, i-a adus de mâncare la filmări sau când juca la teatru. Pentru că Jeni şi-a asumat rolul de mamă, actorul a şi început să vorbească despre ea ca şi cum ar fi mama lui. Jeni era mai mare decât el cu 14 ani. S-a prăpădit în 2011, în urma unei suferinţe îndelungate. Când nu putea fi lângă ea s-o îngrijească, pentru că avea spectacole, îi era alături fiica lui, Ioana, sau Luis, ginerele său.