E.M. Forster, Howards End

Copyright © The Provost and Scholars of King’s College, Cambridge, 1910, 1973

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6046-9

ISBN PDF: 978-973-46-6047-6

ISBN print: 978-973-46-6024-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDWARD MORGAN FORSTER (1879-1970) s-a născut la Londra, într-o familie din clasa de mijloc. În 1901 şi-a definitivat studiile la King’s College, iar apoi s-a dedicat scrisului. Primele lui romane vorbesc despre condiţiile sociale precare din perioada de declin a epocii victoriene. Aşa au apărut Where Angels Fear to Tread (1905), The Longest Journey (1907) şi A Room with a View (1908), care mai tîrziu au inspirat bine-cunoscute producţii cinematografice. Primul mare succes l-a avut cu Howards End (1910), a cărui ecranizare a devenit repede celebră. În această perioadă a frecventat şi Grupul Bloomsbury, iniţiat de tineri intelectuali ai vremii, printre care se numără Virginia Woolf, John Maynard Keynes, Dora Carrington şi Lytton Strachey. A petrecut apoi trei ani în Alexandria, în timpul Primului Război Mondial, şi a călătorit de două ori în India. La întoarcerea în Anglia, inspirat de această scurtă perioadă exotică, a scris O călătorie în India (1924), care va fi şi ultimul său roman publicat în timpul vieţii şi datorită căruia a obţinut James Tait Black Memorial Prize pentru ficţiune. E.M. Forster a publicat şi cîteva volume de povestiri, dintre care amintim The Celestial Omnibus (1911) şi The Eternal Moment (1928), o antologie de poeme, precum şi volume de teatru, eseuri critice, ficţiune şi jurnale de călătorie. A încetat din viaţă în 1970, în urma unei serii de atacuri de cord.

Să vezi legăturile…

I

Am putea începe chiar de la scrisoarea lui Helen către sora ei.

Howards End,

miercuri

Scumpa mea Meg,

Nu este aşa cum ne-am aşteptat. Este veche, mică şi absolut încântătoare – din cărămidă aparentă.

Chiar şi aşa de-abia încăpem, dar naiba ştie ce se va întâmpla mâine, când va sosi Paul (fiul cel mic). Din sală intri, la dreapta sau la stânga, în sufragerie sau în salon. De fapt, sala însăşi este o încăpere. Tot din ea mai deschizi o uşă şi dai de scările care urcă, printr-un fel de tunel, la primul etaj. Acolo sunt trei dormitoare, în şir, cu trei mansarde înşirate deasupra. Casa nu este numai atât, de fapt, dar atât se vede din ea – nouă ferestre, când o priveşti din grădina din faţă. Chiar la hotarul dintre grădină şi pajişte – la stânga, cum te uiţi spre casă – este şi un ulm foarte mare, care se apleacă uşor peste ea. Deja m-am îndrăgostit de copacul acela. Mai sunt şi ulmi şi stejari obişnuiţi – deloc mai prejos decât nişte stejari oarecare – peri, meri şi nişte viţă-de-vie. Totuşi mesteceni argintii nu sunt. Dar să trec la gazdele mele. Am vrut doar să-ţi arăt că nu este deloc cum ne-am aşteptat. De ce rămăseserăm noi cu ideea că locuinţa lor trebuie să fie plină de frontoane şi brizbrizuri şi grădina toată numai alei colorate în galben de Cambodgia¹? Poate pentru că i-am asociat întotdeauna cu hotelurile scumpe – doamna Wilcox târându-şi trena rochiilor pe coridoare lungi, domnul Wilcox terorizând hamalii etc. Noi, femeile, suntem nedrepte.

Mă întorc duminică; am să te anunţ mai târziu cu ce tren. Şi ei sunt la fel de furioşi ca şi mine că nu ai venit; zău, Tibby este prea obositor, în fiecare lună are o nouă maladie mortală. Cum ar fi putut să facă alergie la fân, în Londra? Şi, chiar dacă aşa ceva e posibil, este nedrept ca tu să fii obligată să renunţi la o vizită doar ca să asculţi un băiat de şcoală cum strănută. Spune-i că şi Charles Wilcox (fiul care este prezent) are alergie, dar el este curajos şi chiar se supără foarte tare când îl întrebăm despre asta. Bărbaţii de genul celor din familia Wilcox i-ar face foarte mult bine lui Tibby. Dar tu nu vei fi de acord cu mine şi mai bine schimb subiectul.

Scrisoarea aceasta este lungă pentru că îţi scriu înainte de micul dejun. Vai, ce minunate sunt frunzele de viţă! Casa este acoperită cu viţă-de-vie. Mai devreme m-am uitat pe fereastră şi am văzut că doamna Wilcox este deja în grădină. Este evident că îşi iubeşte grădina. Nu e de mirare că uneori pare obosită. Privea macii cei mari şi roşii care înfloresc acum. Apoi, a trecut de pe peluză pe pajişte, din care nu zăresc decât colţul din dreapta. Târş, tărş, face rochia ei lungă peste iarba udă leoarcă, şi pe urmă s-a întors, cu mâinile pline de fânul cosit ieri – presupun că pentru iepuri, sau aşa ceva – pe care îl tot mirosea. Aerul este minunat aici. Mai târziu am auzit zgomotul mingilor de crichet şi am privit iar afară, era Charles Wilcox care se antrena; le plac toate sporturile. A început să strănute imediat şi a trebuit să se oprească. Apoi aud alte pocnituri; este domnul Wilcox care se antrenează şi pe urmă „hapciu! hapciu!“, şi el trebuie să se oprească. Pe urmă iese Evie şi face nişte exerciţii de gimnastică ritmică la o maşinărie prinsă în cuie de un prun cu renglote – ei folosesc totul – şi pe urmă şi ea face „hapciu“ şi intră înapoi în casă. În sfârşit, doamna Wilcox reapare, târş, târş, încă mirosind fânul şi privind florile. Îţi spun toate acestea pentru că, odată, ai spus că viaţa este uneori doar viaţă, iar alteori pur şi simplu teatru, iar omul trebuie să înveţe a face deosebirea între una şi cealaltă şi, până acum, nu am luat în seamă spusele tale, considerându-le „un nonsens inteligent de-al lui Meg“. Dar, într-adevăr, dimineaţa aceasta nu pare reală, ci o piesă de teatru, şi m-a amuzat enorm să îi urmăresc pe cei din familia W. Acum, doamna Wilcox a intrat în cameră.

Am de gând să port [omisiune]. Seara trecută, doamna Wilcox purta o [omisiune] şi Evie [omisiune]. Aşa că nu este chiar un loc unde porţi ce-ţi place, iar dacă închizi ochii totul ţi se pare aidoma hotelului cu brizbrizuri la care ne aşteptam. Dar nu şi dacă îi deschizi. Măceşii sunt o splendoare. Dincolo de peluză este un adevărat gard viu, mare, din măceşi – atât de înalţi, încât ramurile cad în jos în ghirlande, dar jos sunt subţiri, aşa că printre ei poţi vedea raţele şi o vacă. Acestea aparţin de fermă, singura casă din vecinătate. Iată că se aude gongul pentru micul dejun. Cu multă dragoste. Cu dragoste ceva mai puţină pentru Tibby. Cu dragoste pentru mătuşa Juley; ce drăguţ din partea ei să vină să-ţi ţină de urât, dar ce plictiseală. Arde scrisoarea. Îţi scriu iar joi.

Helen

Howards End,

vineri

Scumpă Meg,

Mă distrez de minune. Îmi plac toţi cei de aici. Doamna Wilcox, deşi mai tăcută decât în Germania, este mai dulce ca niciodată. Nu am întâlnit vreodată o asemenea statornică lipsă de egoism, şi partea cea mai bună este că ceilalţi nu profită de pe urma ei. Este familia cea mai fericită, mai veselă pe care ţi-o poţi închipui. Chiar simt că ne împrietenim. E amuzant că ei mă consideră prostuţă, şi chiar o spun – cel puţin domnul Wilcox –, iar când se întâmplă şi nu te superi, asta este o probă destul de clară, nu-i aşa? Domnul Wilcox spune cele mai oribile lucruri despre votul femeilor, într-un mod aşa de drăguţ, iar atunci când am spus că eu cred în egalitate, şi-a încrucişat doar braţele şi m-a pus la punct cum nu mi s-a mai întâmplat. Meg, oare vom învăţa vreodată să nu mai vorbim atât? Niciodată în viaţa mea nu mi-a fost aşa de ruşine de mine însămi. Nu am putut indica o perioadă în care oamenii să fi fost egali nici măcar o vreme când dorinţa de egalitate i-a făcut mai fericiţi în alte privinţe. Nu am putut spune nimic. Ideea că egalitatea este un lucru bun am preluat-o doar, din vreo carte – probabil din poezii, sau de la tine. Oricum, ideea asta a fost făcută ţăndări şi, ca toţi cei într-adevăr puternici, domnul Wilcox a făcut-o fără să mă rănească. Pe de altă parte, eu am râs de ei că fac alergie la fân. Trăim ca nişte cocoşi de luptă şi Charles ne ia în fiecare zi la plimbare cu maşina – un mormânt cu copaci pe el, casa unui pustnic, un minunat drum construit de regii din Mercia – tenis – un joc de crichet – bridge – şi seara ne înghesuim cu toţii în casa aceasta simpatică. Tot clanul este aici, acum – seamănă cu un bârlog de iepuri. Evie este o drăguţă. Vor să rămân şi duminică, cred că nu contează dacă rămân. Vreme minunată şi aer minunat – vedere spre vest, către zonele mai înalte. Mulţumesc de scrisoare. Arde asta.

A ta iubitoare,

Helen

Howards End,

duminică

Scumpă, scumpă Meg,

Nu ştiu ce vei spune: Paul şi cu mine ne-am îndrăgostit – e fiul mai mic, care a sosit aici abia miercuri.

1. Pigment extras din răşina unor arbori din Cambodgia şi Siam.

II

Margaret a privit biletul surorii sale şi l-a împins spre mătuşa sa, peste masa la care luau micul dejun. O clipă a fost tăcere, apoi şi-a dat drumul:

— Nu-ţi pot spune nimic, mătuşă Juley. Nu ştiu mai mult decât dumneata. I-am întâlnit primăvara trecută, în străinătate – doar mama şi tatăl. Atât de puţine ştiu, încât nici nu cunoşteam numele fiului lor. Totul este aşa de… Dădu din mână şi râse puţin.

— În cazul acesta, este mult prea brusc.

— Cine ştie, mătuşă Juley, cine ştie?

— Dar, Margaret dragă…

— Mă duc să aduc şi celelalte scrisori ale ei, zise Margaret. Nu, nu mă duc, mai întâi îmi termin micul dejun. De fapt, nici nu le am. Am întâlnit familia Wilcox în timpul unei îngrozitoare expediţii pe care am făcut-o de la Heidelberg la Speyer. Ne intrase în cap, lui Helen şi mie, că la Speyer se află o catedrală veche şi monumentală – arhiepiscopul de Speyer era unul din cei şapte electori – ştii tu – „Speyer, Mainz şi Koln“. Cele trei scaune episcopale conduceau odinioară valea Rinului şi i-au dat acesteia numele de Strada Preoţilor.

— Eu tot nu mă simt prea liniştită cu treaba asta, Margaret.

— Trenul trecea peste un pod de pontoane şi, la prima vedere, catedrala părea chiar frumoasă. Dar, vai, cinci minute mai târziu aveam să o vedem în întregime. Catedrala era distrusă, absolut ruinată de felul în care fusese restaurată; nu rămăsese nici un centimetru din construcţia originală. Pierduserăm o zi întreagă şi am dat peste familia Wilcox în parc, în timp ce ne mâncam sandviciurile. Şi ei, bieţii, fuseseră păcăliţi – de fapt, ei aveau de gând să se oprească în Speyer, dar le-a făcut plăcere insistenţa lui Helen de a merge cu noi la Heidelberg. Au venit acolo a doua zi. Am făcut câteva excursii împreună, cu maşina. Ne ştiau suficient de bine ca să o invite pe Helen să le facă o vizită – de altfel, m-au invitat şi pe mine, dar boala lui Tibby m-a împiedicat să mă duc, aşa că a plecat singură, lunea trecută. Asta este tot. Acum ştii şi dumneata tot atât cât ştiu eu. Este un tânăr picat din senin. Helen ar fi trebuit să se întoarcă duminică, dar a amânat-o pe luni, poate din pricina… nu ştiu.

Se opri şi ascultă zgomotele dimineţii londoneze. Casa lor se afla în Wickham Place şi era destul de liniştită, căci un promontoriu de clădiri înalte o separa de strada principală. Aveai sentimentul că te afli într-o răstoacă sau, mai degrabă, într-un estuar, ale cărui ape se revarsă dintr-o mare invizibilă şi se retrag într-o profundă tăcere în vreme ce, afară, valurile se mai zbat încă. Chiar dacă promontoriul consta din apartamente – luxoase, cu holuri de intrare cât nişte peşteri, pline de portari şi palmieri ornamentali –, el îşi îndeplinea scopul, câştigând pentru mai vechile case de vizavi o anume linişte. Şi acestea, la rândul lor, aveau să fie, cu timpul, dărâmate şi un alt promontoriu avea să se ridice pe locul lor, aşa cum şi oamenii se îngrămădeau tot mai sus pe pământul preţios al Londrei.

Doamna Munt avea metoda sa de a-şi înţelege nepoatele. Ea decise că Margaret era uşor isterică şi că încearcă să câştige timp printr-un torent de vorbe. Simţindu-se foarte diplomată, deplânse soarta Speyer-ului şi declară că niciodată, absolut niciodată, nu se va lăsa păcălită în aşa hal încât să-l viziteze. Mai adăugă, din proprie voinţă, că principiile restaurării sunt prost înţelese în Germania.

— Germanii, spuse ea, sunt prea riguroşi, şi asta este foarte bine uneori, dar, în alte cazuri, nu merge.

— Exact, încuviinţă Margaret, germanii sunt prea riguroşi. Şi ochii începură să-i strălucească.

— Desigur, pe voi, cei din familia Schlegel, vă consider englezi, adăugă doamna Munt iute, englezi get-beget.

Margaret se înclină spre ea şi o bătu pe mână.

— Să revenim la subiect… scrisoarea lui Helen…

— Vai, da, mătuşă Juley, tocmai la scrisoarea lui Helen mă gândesc. Ştiu, trebuie să mă duc acolo să o văd. Tocmai la asta mă gândesc. Am de gând să mă duc acolo.

— Dar fă-ţi un plan, zise doamna Munt, îngăduind vocii sale amabile o notă de disperare. Margaret, dacă îmi permiţi să mă amestec, să nu te laşi luată prin surprindere. Ce părere ai despre familia Wilcox? Sunt de felul nostru? Sunt oameni cum ar trebui? Sunt în stare să o aprecieze pe Helen, care, după mine, este un om aparte? Sunt interesaţi de artă şi literatură? Asta este foarte important, dacă stai să te gândeşti. Artă şi literatură. Cel mai important. Ce vârstă ar putea avea fiul lor? Ea zice „fiul mai mic“. O fi el în poziţia de a se însura? Poate să o facă fericită pe Helen? Ai înţeles…

— Nu am înţeles nimic.

Începură să vorbească amândouă deodată.

— Atunci, în cazul acesta…

— În cazul acesta nu pot face nici un fel de planuri, nu vezi?

— Dimpotrivă…

— Urăsc planurile. Urăsc direcţiile de acţiune. Helen nu este o copilă.

— Atunci, draga mea, de ce te mai duci acolo?

Margaret tăcu. Dacă mătuşa sa nu înţelegea de ce trebuie să se ducă ea acolo, nici nu avea de gând să-i spună. Nu avea să-i zică: „O iubesc pe sora mea; trebuie să-i fiu alături în această criză“. Sentimentele de afecţiune sunt mai reţinute decât pasiunile, iar exprimarea lor, mai subtilă. Dacă ea însăşi s-ar îndrăgosti vreodată de un bărbat, atunci, ca şi Helen, ar striga în gura mare acest lucru, dar cum nu era decât o iubire de soră, se folosea de limbajul mut al simpatiei.

— Vă consider nişte fete foarte ciudate, continuă doamna Munt, şi absolut minunate, iar în multe privinţe cu mult mai mature decât vârsta voastră. Dar… sper că nu te vei simţi jignită… sincer, nu cred că poţi să faci faţă acestei chestiuni. Este nevoie de cineva mai în vârstă. Draga mea, pe mine nu mă cheamă nimic înapoi la Swanage. (Îşi deschise larg braţele plinuţe.) Sunt cu totul la dispoziţia ta. Lasă-mă pe mine să mă duc acolo, în locul acela al cărui nume l-am uitat.

— Mătuşă Juley, sări ea în picioare şi o sărută, trebuie, trebuie să mă duc eu însămi la Howards End. Tu nu înţelegi exact, deşi nu pot să-ţi mulţumesc îndeajuns că te-ai oferit.

— Ba înţeleg, ripostă doamna Munt, cu o imensă încredere. Nu mă duc acolo ca să mă amestec, ci ca să pun unele întrebări, întrebările sunt necesare. Acum am să fiu nepoliticoasă. Tu ai spune lucruri nepotrivite, cu siguranţă aşa ai face. În agitaţia ta pentru fericirea lui Helen, i-ai ofensa pe toţi acei Wilcox cu vreuna din întrebările tale impetuoase… nu că ar deranja pe cineva dacă îi jigneşti.

— N-am să pun nici un fel de întrebări. Helen însăşi mi-a scris că ea şi un bărbat sunt îndrăgostiţi unul de altul. Nu este nici o întrebare de pus, atâta vreme cât lucrurile se limitează la asta. Tot restul nu face nici cât o ceapă degerată. Dacă vrei, pot vorbi despre o logodnă îndelungată, dar întrebări, cercetări, planuri – nu, mătuşă Juley, asta nu.

Şi continuă în grabă, nu frumoasă, nu strălucitoare, ci plină de un ceva anume, care înlocuia aceste calităţi – ceva ce putea fi cel mai bine descris ca o profundă vioiciune, o reacţie perpetuă şi sinceră la tot ceea ce cunoscuse în drumul său prin viaţă.

— Dacă Helen mi-ar fi scris aceleaşi lucruri despre un vânzător de magazin sau despre vreun funcţionar lefter…

— Margaret, draga mea, vino, te rog, în bibliotecă şi închide uşa. Slujnicele tale lustruiesc balustradele.

— …sau dacă ar fi dorit să se căsătorească cu un bărbat care face livrări pentru Carter Paterson, aş fi spus acelaşi lucru.

Apoi, cu o expresie care o convinse pe mătuşa sa că nu este cu adevărat supărată, iar pe observatorii de un alt gen i-ar fi convins că nu vorbeşte doar de dragul teoriei, zise:

— Deşi, trebuie să recunosc că, în cazul Carter Paterson, aş dori într-adevăr ca logodna să fie foarte lungă.

— Cred şi eu, a replicat doamna Munt, şi zău, abia dacă te înţeleg. Uite, încearcă să-ţi închipui că ai fi spus aşa ceva familiei Wilcox. Eu te înţeleg, dar oamenii aceia, săracii, ar crede că eşti nebună. Închipuie-ţi cât de tulburător ar fi pentru Helen! Este nevoie de o persoană care să o ia cu binişorul, să avanseze încetul cu încetul în această chestiune şi să vadă cum stau lucrurile şi unde pot ele ajunge.

La aceasta, Margaret se repezi asupra ultimelor cuvinte:

— Dar tocmai ai lăsat să se înţeleagă că logodna trebuie ruptă.

— Cred că trebuie, probabil… dar cu binişorul.

— Cum poţi rupe o logodnă cu binişorul? (O lumină îi apăru în privire.) Din ce crezi că este făcută o logodnă? Eu cred că este făcută din ceva rezistent, care poate să plesnească, dar nu se poate rupe. Este diferită de alte legături ale vieţii. Acestea pot fi întinse, îndoite, suportă gradaţii. Sunt diferite.

— Întocmai. Dar nu vrei să mă laşi pe mine să dau o fugă până la Howards End şi să te scutesc de neplăceri? Zău că nu o să mă amestec, dar înţeleg atât de profund ce vreţi voi, cei din neamul Schlegel, încât o singură privire liniştită aruncată împrejur îmi va fi suficientă.

Margaret îi mulţumi din nou, apoi o sărută şi fugi sus să vadă ce face fratele ei. Nu se simţea prea bine.

Alergia îl sâcâise toată noaptea. Îl durea capul, ochii îi erau înlăcrimaţi, iar nasul şi gâtul, o informă el, erau într-o stare cât se poate de proastă. Singurul lucru pentru care mai merita să trăiască era gândul la Walter Savage Landor, din ale cărui Conversaţii imaginare ea promisese că îi va citi în mai multe rânduri, pe parcursul zilei.

Nu era deloc uşor. Trebuia făcut ceva cu Helen. Nu trebuia să creadă că e o crimă să te îndrăgosteşti la prima vedere. O telegramă ar fi fost rece şi neclară, o vizită părea, cu fiecare clipă, imposibilă. Tocmai sosise şi doctorul, care spusese că Tibby nu se simte deloc bine. Oare nu era mai bine să accepte oferta amabilă a mătuşii Juley şi să o trimită pe ea la Howards End, cu un bilet?

Cu siguranţă, Margaret era un om impulsiv. Sărea rapid de la o decizie la alta. Alergă jos, în bibliotecă, strigând:

— Da, m-am răzgândit. Chiar aş vrea să te duci dumneata. La ora unsprezece pleca un tren din King’s Cross. La ora zece şi jumătate, într-un moment de uitare de sine, Tibby a adormit şi Margaret a putut să o conducă pe mătuşa Juley la gară.

— Mătuşă Juley, să nu uiţi că nu trebuie să te laşi atrasă într-o discuţie despre logodnă. Dă-i lui Helen scrisoarea mea şi spune-i ce crezi tu, dar ai grijă şi fii rezervată cu rudele. Nici numele nu le ştim prea bine încă şi, de altfel, aşa ceva este total nepoliticos şi greşit.

— Total nepoliticos? a întrebat doamna Munt, temându-se că îi scapă sensul unei remarci strălucitoare.

— Ei, am folosit eu un cuvânt mai afectat. Voiam numai să spun că te rog să discuţi doar cu Helen despre acest lucru.

— Doar cu Helen.

Pentru că… Dar nu era momentul să discute despre caracterul personal al iubirii. Până şi Margaret se feri de aceasta, mulţumindu-se să o bată pe buna sa mătuşă uşor peste mână, meditând pe jumătate raţional, pe jumătate poetic, la călătoria care era pe cale să înceapă din gara King’s Cross.

Ca mulţi alţii care au locuit vreme îndelungată într-o mare capitală, avea convingeri puternice legate de diferitele puncte terminus ale căilor ferate. Acestea reprezintă porţile noastre către splendoare şi necunoscut. Prin ele trecem către aventură şi lumina solară şi la ele, vai!, ne întoarcem. La Paddingdon stau ascunse întreg ţinutul Cornwall şi vestul mai îndepărtat; în josul pantelor străzii Liverpool se află zona mlaştinilor şi nesfârşitul Broads. Scoţia se află printre coloanele de la Euston, Wessex în spatele haosului care stă în echilibru deasupra gării Waterloo. Italienii îşi dau seama de acest fapt, aşa cum este firesc. Aceia dintre ei care au nenorocul de a fi chelneri în Berlin folosesc pentru Anhalt Bahnhof numele de Stazione d’Italia, pentru că pe acolo trebuie să se întoarcă acasă. Iar londonezul care nu înzestrează gările sale cu oarecare personalitate, extinzând asupra lor, chiar şi cu timiditate, emoţiile iscate de teamă şi de dragoste este un om rece.

Pentru Margaret – şi sper ca aceasta să nu stârnească cititorul împotriva ei – King’s Cross sugerase dintotdeauna infinitul. Chiar amplasarea ei, uşor retrasă în spatele splendorilor facile ale gării St. Pancras, implica un comentariu despre materialismul vieţii. Acele două arcade mari, şterse, indiferente, sprijinind între ele un ceas dizgraţios, erau portaluri numai potrivite pentru o eternă aventură. Roadele acesteia putea fi îmbelşugate, dar, cu siguranţă, nu ar fi putut fi descrise în termenii belşugului. Dacă acest lucru vi se pare absurd, amintiţi-vă că nu Margaret este cea care vă vorbeşte despre asta. Şi daţi-mi voie să mă grăbesc a adăuga că mai aveau destulă vreme până la tren, că doamna Munt îşi găsise un loc confortabil, cu faţa spre locomotivă, dar nu prea aproape de ea şi că, la întoarcere, pe Margaret o aştepta la Wickham Place următoarea telegramă:

Totul s-a terminat. Îmi doresc să nu-ţi fi scris niciodată. Nu spune nimănui. Helen.

Dar mătuşa Juley plecase, plecase definitiv, şi nici o putere de pe pământ nu o mai putea opri.

III

Doamna Munt îşi recapitula misiunea, mulţumită de sine. Nepoatele sale erau nişte tinere independente şi nu i se întâmpla prea des să le fie de folos. Fetele lui Emily nu fuseseră niciodată la fel cu celelalte fete. Rămăseseră fără mamă la naşterea lui Tibby, când Helen avea cinci ani, iar Margaret, doar treisprezece. Aceasta se întâmplase înainte de votarea în Parlament a Legii privind sora soţiei decedate¹, aşa că doamna Munt a putut, fără să fie considerată nelalocul ei, să se ofere să aibă grijă de casa din Wickham Place. Dar cumnatul ei, care era ciudat, şi neamţ pe deasupra, a discutat chestiunea cu Margaret, care, cu lipsa de tact a tinereţii sale, a spus că se descurcă mai bine de unii singuri. Cinci ani mai târziu, domnul Schlegel a murit, iar doamna Munt s-a oferit din nou. Margaret, care nu mai era necoaptă la minte, a fost recunoscătoare şi deosebit de drăguţă, dar răspunsul său a fost acelaşi. „A treia oară nu trebuie să mă mai amestec“, s-a gândit doamna Munt. Cu toate acestea, evident, a făcut-o. Aflase, spre oroarea ei, că Margaret, acum majoră, îşi scosese banii din investiţiile vechi şi sigure şi îi băgase în Investiţii Internaţionale², cu profituri întotdeauna explozive. Să tacă ar fi fost un act criminal. Propria ei avere era investită în Societatea Căilor Ferate Britanice şi îşi rugă cu ardoare nepoata să facă şi ea la fel. „În felul acesta am fi împreună, draga mea.“ Din politeţe, Margaret investi câteva sute de lire în Companiile de Căi Ferate Nottingham şi Derby. Deşi Investiţiile Internaţionale mergeau admirabil, iar Nottingham şi Derby scădeau cu demnitatea fermă de care numai căile ferate autohtone sunt în stare, doamna Munt nu înceta nici o clipă să jubileze, spunând: „Am reuşit, în orice caz. Şi, când acestea vor da lovitura, biata Margaret va avea ceva la care să recurgă“. Anul acesta Helen ajunsese şi ea majoră şi acelaşi lucru se întâmpla şi în cazul ei. Şi ea urma să-şi transfere banii de la Consols, dar şi ea, aproape fără să fie presată, alocase o fracţiune pentru Companiile de Căi Ferate Nottingham şi Derby. Până aici, toate bune, însă din punct de vedere social, mătuşa lor nu realizase nimic. Mai devreme sau mai târziu, fetele aveau să se rateze, cum se spune, şi, dacă până atunci aceasta nu se întâmplase, ratarea avea să fie şi mai spectaculoasă în viitor. Primeau prea multă lume la Wickham Place – muzicieni bărboşi, chiar şi o actriţă, veri din Germania (se ştie cum sunt străinii), cunoştinţe făcute prin hotelurile europene (şi astea se ştie ce hram poartă). Era interesant, iar la Swanage nimeni nu aprecia cultura mai mult decât doamna Munt. Dar era periculos şi dezastrul urma să se producă. Câtă dreptate avusese şi ce noroc că fusese la faţa locului când venise nenorocirea!

Trenul alerga către nord, prin nenumărate tunele. Călătoria nu dura decât o oră, dar doamna Munt trebuise să ridice şi să coboare fereastra iar şi iar. A trecut prin Tunelul South Welwyn, a zărit lumina, pentru o clipă, şi a intrat în Tunelul North Welwyn, de tragic renume³. A traversat imensul viaduct ale cărui arcade se întindeau peste lunci liniştite şi peste visătorul curs al râului Tewin Water. A scrutat parcurile oamenilor politici. Uneori, şoseaua care mergea spre nord o însoţea, sugerându-i nemărginirea mult mai puternic decât o cale ferată, trezindu-se, după un somn de o sută de ani, la acea viaţă pe care ţi-o poate da mirosul apăsător venind de la automobile şi la acel tip de cultură pe care îl implică reclamele la pastile împotriva afecţiunilor biliare. În faţa istoriei, tragediei, trecutului, viitorului, doamna Munt rămânea la fel de indiferentă. Grija ei era doar să se concentreze asupra scopului călătoriei sale şi să o salveze pe biata Helen din acea încurcătură îngrozitoare.

Gara pentru Howards End era la Hilton, unul din satele mari care se înşiră adesea de-a lungul şoselei spre nord şi care îşi datorează dimensiunile circulaţiei din vremea diligenţelor şi de dinaintea acestora. Aflat aproape de Londra, satul nu fusese afectat de declinul zonelor rurale, iar pe dreapta şi pe stânga, pe lunga sa arteră principală, înfloriseră zone rezidenţiale. Mai bine de un kilometru, privirea distrată a doamnei Munt alunecă peste un şir de case acoperite cu olane şi ardezie, întrerupt la un moment dat de şase tumuli danezi care stăteau, umăr la umăr, de-a lungul şoselei, morminte de oşteni. Dincolo de aceşti tumuli casele se îndeseau şi trenul se opri într-o înghesuială care era aproape un oraş.

Gara, ca şi peisajul din jur, ca şi scrisorile lui Helen, avea un caracter imprecis. Către ce fel de ţinut se deschidea Anglia sau suburbia? Era nouă, avea peroane înalte şi un pasaj subteran, iar la suprafaţă oferea confortul solicitat de oamenii de afaceri. Dar avea şi nuanţe de viaţă locală, legături personale, aşa cum avea să descopere până şi doamna Munt.

— Caut o reşedinţă, i s-a confesat ea băiatului cu biletele, se cheamă Howards Lodge. Ştii unde se află?

— Domnule Wilcox! a strigat băiatul. Un tânăr aflat în faţa lor se întoarse.

— Doamna vrea să ajungă la Howards End.

Nu-i mai rămânea decât să meargă înainte, deşi doamna Munt era mult prea agitată ca să-l privească pe străin. Dar, amintindu-şi că sunt doi fraţi, avu înţelepciunea să îi spună:

— Iertaţi-mă că întreb, dar care domn Wilcox sunteţi, cel mai tânăr sau cel mai vârstnic?

— Cel mai tânăr. Pot să vă fiu de folos?

— Păi… Îşi ţinea cu greu firea. Într-adevăr. Chiar sunteţi? Eu… (Se îndepărtă de băiatul cu bilete şi coborî vocea.) Sunt mătuşa domnişoarei Schlegel. Ar trebui să mă prezint, nu-i aşa? Numele meu este doamna Munt.

Tânărul îşi scoase pălăria şi rosti, destul de rece:

— Ah, aşa… domnişoara Schlegel este la noi în vizită. Voiaţi să o vedeţi?

— Dacă se poate…

— Am să vă chem un taxi. Nu, staţi un moment. (Se gândi.) Maşina noastră este aici. Am să vă conduc chiar eu.

— Sunteţi foarte amabil…

— Deloc, numai că va trebui să aşteptaţi până ridic un pachet de la poştă. Pe aici…

— Nepoata mea este cumva cu dumneavoastră?

— Nu. Eu am venit cu tatăl meu. A plecat în nord, cu trenul cu care aţi venit dumneavoastră. Pe domnişoara Schlegel o veţi vedea la prânz. Sper că veniţi la noi la prânz?

— Aş dori să vin, spuse doamna Munt, fără să se angajeze pentru masă înainte de a-l mai studia pe iubitul lui Helen.

Părea un gentleman, dar trăncănise atâta încât capacităţile ei de observaţie erau amorţite. Îl privi pe furiş. Pentru ochiul unei femei nu era nimic rău în ridurile adânci de la colţurile gurii lui, nici în construcţia, destul de pătrăţoasă, a frunţii. Era brunet, fără barbă, şi părea obişnuit să comande.

— În faţă sau în spate? Unde preferaţi? În faţă s-ar putea să fie curent.

— În faţă, dacă se poate. Aşa vom putea sta de vorbă.

— Vă rog să mă scuzaţi un moment… nu-mi dau seama ce se întâmplă cu pachetul acela.

Tânărul intră la ghişeul de bilete şi strigă:

— Hei! Hei, voi de colo! Aveţi de gând să mă faceţi să aştept toată ziua? Coletul pentru Wilcox, la Howards End. Nu mai pierdeţi timpul!

Apoi, ieşind de acolo, vorbi ceva mai liniştit:

— Gara asta este organizată într-un fel abominabil. Dacă ar fi după mine, i-aş da pe toţi afară. Pot să vă ajut să urcaţi?

— Sunteţi foarte amabil, zise doamna Munt, în vreme ce se aşeza confortabil într-o cochilie luxoasă de piele roşie şi îşi lăsa trupul înfofolit în cuverturi şi şaluri. Era mai politicoasă decât îşi propusese, dar, zău, tânărul era foarte amabil. Mai mult, îi era puţin teamă de el: avea o extraordinară stăpânire de sine.

— Foarte amabil, într-adevăr, repetă ea, adăugând: Exact ceea ce îmi doream.

— E foarte drăguţ din partea dumneavoastră că spuneţi asta, a răspuns tânărul, cu aerul că este uşor surprins, dar, ca orice impresie uşoară, aceasta a scăpat atenţiei doamnei Munt. Doar l-am lăsat pe tata până la gară ca să prindă trenul.

— Ştiţi, am primit veşti de la Helen azi-dimineaţă. Tânărul Wilcox turnă benzină, porni motorul şi mai făcu şi alte lucruri cu care istoria de faţă nu are nici o legătură. Impunătoarea maşină începu să se zguduie şi silueta doamnei Munt, care încerca să explice tot felul de lucruri, sălta în mod agreabil în sus şi în jos, printre pernele roşii.

— Mater va fi foarte bucuroasă să vă vadă, a murmurat tânărul. Hei! Aici! Coletul. Coletul pentru Howards End. Aduceţi-l aici. Hei!

Apăru un hamal bărbos, cu coletul într-o mână şi un registru în cealaltă. Vâjâiturile din ce în ce mai pronunţate ale motorului se amestecau cu următoarele exclamaţii:

— Cum? Trebuie să semnez? De ce Dumn… să semnez după toată tevatura asta? Şi nici măcar un creion nu ai la tine? Nu uita că data viitoare am să te reclam la şeful gării. Timpul meu este valoros, deşi al tău s-ar putea să nu fie. Poftim…

„Poftim“ fusese un bacşiş.

— Îmi cer mii de scuze, doamnă Munt.

— Nu face nimic, domnule Wilcox.

— Aveţi ceva împotrivă dacă trecem prin sat? Este un ocol, dar am nişte comisioane de făcut.

— Aş fi încântată să trecem prin sat. Evident, sunt nerăbdătoare să discut chestiunea cu dumneata.

Spunând aceasta i se făcu ruşine, pentru că nu respecta instrucţiunile lui Margaret. Nu le respecta întocmai, desigur. Margaret doar o prevenise să nu discute incidentul cu cei străini de chestiune. Cu siguranţă, nu era „nepoliticos sau greşit“ să discute cu tânărul însuşi, de vreme ce soarta îi adusese laolaltă.

Tânărul, destul de reticent, nu zise nimic. Urcând alături de ea, îşi puse mănuşile şi ochelarii şi porniră, cu hamalul cel bărbos – viaţa este plină de mistere – petrecându-i cu priviri admirative.

Pe drumul ce pornea de la gară, vântul le sufla în faţă, aruncând praf în ochii doamnei Munt. Dar, de cum intrară pe Marea Şosea a Nordului, ea deschise focul.

— Puteţi cu uşurinţă să vă imaginaţi, a început ea, că am fost foarte şocaţi de veste.

— Ce veste?

— Domnule Wilcox, răspunse ea cu francheţe, Margaret mi-a spus totul – totul. Am văzut scrisoarea lui Helen.

Nu putea să o privească direct, pentru că ochii îi erau aţintiţi la drum. Conducea cât îndrăznea de repede, pe strada principală. Dar îşi înclină capul înspre ea şi spuse:

— Mă iertaţi, nu am auzit ce aţi spus.

— În legătură cu Helen. Helen, bineînţeles. Helen este o persoană cu totul excepţională – sunt sigură că îmi vei îngădui să spun asta, date fiind sentimentele dumitale pentru ea – într-adevăr, toţi cei din familia Schlegel sunt excepţionali. Nu am venit cu gândul de a mă amesteca, dar şocul a fost foarte mare.

Opriră în dreptul unei prăvălii de ţesături. Fără să-i răspundă, bărbatul se răsuci în scaun şi contemplă norul de praf pe care îl ridicaseră în trecerea lor prin sat. Praful se aşeza din nou, dar nu tot, pe drumul de pe care fusese stârnit. O parte din el se strecurase prin ferestrele deschise, o parte albise tufele de trandafiri şi coacăze din grădinile de pe marginea drumului, în vreme ce o anumită cantitate pătrunsese în plămânii localnicilor.

— Mă întreb când se vor învăţa minte să pună smoală pe drumuri.

Apoi, un om ieşi în fugă din prăvălie, cu un sul de muşama, şi porniră iar.

— Margaret nu a putut veni chiar ea, din cauza bietului Tibby, aşa că am venit eu să o reprezint şi să stăm de vorbă serios.

— Îmi cer scuze că sunt aşa de greu de cap, spuse tânărul, oprind din nou în faţa unui magazin. Dar tot nu am înţeles prea bine.

— Despre Helen, domnule Wilcox – nepoata mea şi cu dumneata.

Tânărul îşi ridică ochelarii şi o privi fix, zăpăcit. Groaza o izbi direct în inimă, pentru că până şi ea începu să suspecteze că era vorba de o confuzie şi că misiunea ei debuta cu o gafă oribilă.

— Domnişoara Schlegel şi cu mine? întrebă el, strângându-şi buzele.

— Sper că nu a fost vorba despre o confuzie, fremăta doamna Munt. Aşa se înţelegea din scrisoarea ei, în mod clar.

— Ce se înţelegea?

— Că dumneata şi cu ea… Făcu o pauză, apoi privi în jos.

— Cred că înţeleg ce vreţi să spuneţi, spuse el pe un ton înţepat. Ce greşeală extraordinară!

— Deci, nici vorbă de… se bâlbâi ea, înroşindu-se toată la faţă şi dorindu-şi să nu se fi născut niciodată.

— Cu greu ar fi fost posibil, pentru că deja sunt logodit cu o altă doamnă.

Se lăsă o clipă de tăcere, apoi el îşi reveni şi explodă, zicând:

— Vai, Dumnezeule! Să nu-mi spuneţi că este vreo prostie de-a lui Paul.

— Dar dumneata eşti Paul.

— Nu sunt eu.

— Atunci de ce ai spus aşa la gară?

— Nu am spus nimic de genul acesta.

— Îmi pare rău, dar asta ai spus.

— Îmi pare rău, dar n-am spus asta. Numele meu este Charles.

„Cel tânăr“ poate să însemne fiul în raport cu tatăl, sau fratele mai mic faţă de primul născut. Se pot spune multe pentru fiecare din înţelesuri, şi mai târziu şi le-au spus. Dar acum aveau alte probleme de lămurit.

— Vreţi să spuneţi că Paul….

Dar ei nu îi plăcu tonul lui. Suna de parcă i-ar fi vorbit unui hamal şi, convinsă că la gară el o înşelase, îşi pierdu cumpătul.

— Vreţi să spuneţi că Paul şi nepoata dumneavoastră… Doamna Munt – aşa este natura umană – decise să-i apere pe cei doi îndrăgostiţi. Nu avea de gând să se lase terorizată de un tânăr sever.

— Da, ţin într-adevăr foarte mult unul la celălalt, spuse ea. Îndrăznesc să spun că, până la urmă, o să-ţi spună. Noi am aflat azi-dimineaţă.

Charles îşi încleştă pumnul şi strigă:

— Idiotul, tâmpitul, nebunul!

Doamna Munt încercă să se desfacă dintre cuverturile sale.

— Dacă aceasta este atitudinea dumitale, domnule Wilcox, eu prefer să merg pe jos.

— Vă implor să nu faceţi aşa ceva. Chiar acum am să vă duc acasă. Daţi-mi voie să vă spun că lucrul acesta este imposibil şi trebuie oprit.

Doamna Munt nu se pierdea prea des cu firea şi, când i se întâmpla, era doar ca să-i protejeze pe cei care îi erau dragi. În cazul acesta, izbucni.

— Sunt absolut de acord, domnule. Lucrul chiar este imposibil şi sigur am să-i pun capăt. Nepoata mea este o persoană cu totul excepţională şi nu sunt dispusă să stau cu mâinile în sân, în timp ce se iroseşte pentru unii care nu o apreciază.

Charles strângea din maxilare.

— Dacă ne gândim că nu îl cunoaşte pe fratele dumitale decât de miercuri, iar pe mama şi tatăl dumitale i-a cunoscut doar la un hotel rătăcit…

— Aţi putea să vorbiţi ceva mai încet? Vânzătorul o să ne audă.

„Esprit de classe“, dacă cineva ar putea să inventeze expresia⁴, era puternic conturat la doamna Munt. Stătea şi tremura, în timp ce un membru al claselor inferioare depunea o pâlnie de metal, o tigaie şi o stropitoare de grădină lângă sulul de muşama.

— E în ordine acolo, în spate?

— Da, domnule.

Şi clasele inferioare au dispărut într-un nor de praf.

— Vă avertizez: Paul nu are nici un sfanţ; nu are nici un rost.

— Nu este nevoie să ne avertizezi, domnule Wilcox, crede-mă. Lucrurile sunt exact pe dos. Nepoata mea a fost foarte nesăbuită şi am să-i trag o săpuneală şi am să o iau cu mine la Londra.

— Trebuie să-şi facă o carieră în Nigeria. Ani de zile nu se va putea gândi la căsătorie şi, când o va face, va trebui să fie o femeie care să suporte clima de acolo şi să fie şi din alte privinţe…. De ce nu ne-a spus? Sigur că îi este ruşine. Ştie că a fost nesăbuit. Aşa a şi fost… al dracului de nesăbuit.

Doamna Munt s-a înfuriat.

— Iar domnişoara Schlegel s-a grăbit să facă publică vestea.

— Dacă aş fi bărbat, domnule Wilcox, pentru această ultimă remarcă ţi-aş trage o pereche de palme. Dumneata nu eşti demn nici să-i cureţi ghetele nepoatei mele, să stai în aceeaşi încăpere cu ea şi, cu toate astea, îndrăzneşti… chiar ai îndrăzneala să… refuz să mă cert cu o astfel de persoană.

— Tot ce ştiu este că ea a bătut toba şi el nu, iar tata este plecat, şi eu…

— Şi tot ce ştiu eu este că…

— Pot să-mi termin fraza, vă rog?

— Nu.

Charles îşi încleştă dinţii şi lăsă automobilul să şerpuiască pe tot latul drumului. Doamna Munt ţipă.

Aşa că s-au jucat de-a familiile protectoare, aşa cum se întâmplă întotdeauna atunci când dragostea vrea să unească doi membri ai rasei noastre. Dar jocul lor avea o vigoare neobişnuită, afirmând cu nenumărate cuvinte că membrii familiei Schlegel sunt mai buni decât cei din familia Wilcox, iar membrii familiei Wilcox sunt mai buni decât cei din familia Schlegel. Decenţa au zvârlit-o deoparte. Bărbatul era tânăr, femeia era pornită serios. Fiecare avea o doză de grosolănie înăbuşită. Cearta dintre ei nu era cu nimic mai surprinzătoare decât majoritatea certurilor – inevitabilă la momentul respectiv, de necrezut mai apoi. Dar era mai inutilă decât de obicei. După doar câteva minute aveau să se lămurească. Maşina a oprit în faţa reşedinţei Howards End şi Helen, foarte palidă, ieşi în fugă să-şi întâmpine mătuşa.

— Mătuşă Juley, tocmai am primit o telegramă de la Margaret. Eu… eu am vrut să te opresc să mai vii. Nu este… s-a terminat.

Acest deznodământ era prea mult pentru doamna Munt. Izbucni în lacrimi.

— Mătuşă Juley, draga de tine, nu trebuie. Nu trebuie să-i laşi să afle că am fost aşa de prostuţă. Nu s-a întâmplat nimic. Te rog să-ţi ţii firea de dragul meu.

— Paul, strigă Charles Wilcox, scoţându-şi mănuşile.

— Nu le spune. Nu trebuie să afle niciodată.

— Vai, scumpa mea Helen… Paul! Paul!

Din casă ieşi un bărbat foarte tânăr.

— Paul, este vreo urmă de adevăr în toate astea?

— Eu nu am… eu nu…

— Da sau nu, omule. Întrebare simplă, răspuns simplu. Domnişoara Schlegel este sau nu este…

— Charles dragă, se auzi o voce din grădină, Charles, dragul meu, nu se pun întrebări simple. Nu există aşa ceva.

Au tăcut cu toţii. Era doamna Wilcox.

S-a apropiat, întocmai cum era înfăţişată de scrisoarea lui Helen, plutind fără zgomot peste peluză, iar în mână chiar avea un smoc de fân. Părea să nu aparţină celor doi tineri şi maşinii lor, ci casei şi copacului care o umbrea. Îţi dădeai seama că venerează trecutul şi că înţelepciunea instinctivă, pe care numai trecutul poate să o confere, se pogorâse asupra ei – acea înţelepciune pe care cu stângăcie o numim aristocraţie. Poate că nu era de sânge nobil. Dar sigur îşi iubea strămoşii şi îi lăsa să o ajute. Când i-a văzut pe Charles furios, pe Paul speriat şi pe doamna Munt în lacrimi, şi-a auzit strămoşii spunând: „Desparte-i pe aceia care se pot răni cel mai tare. Restul poate să aştepte“. Aşa că nu a pus nici un fel de întrebări. Nici măcar nu s-a prefăcut că nu se întâmplase nimic, aşa cum ar fi făcut o gazdă competentă din înalta societate. Spuse:

— Domnişoară Schlegel, te rog să o conduci pe mătuşă în camera dumitale sau într-a mea, unde crezi că este mai bine. Paul, caut-o pe Evie şi spune-i că vom fi şase persoane la cină, dar nu sunt sigură că o vom lua cu toţii în sufragerie.

Şi, când toţi i s-au supus, s-a întors către fiul său cel mare, încă aflat în maşina care se hurduca şi scotea fum, i-a zâmbit cu tandreţe şi, fără să spună un cuvânt, s-a îndepărtat de el, îndreptându-se către florile sale.

— Mamă, a strigat-o acesta, îţi dai seama că Paul iar s-a purtat prosteşte?

— Nu face nimic, dragă. Au rupt logodna.

— Logodna…!

— Nu se mai iubesc, dacă preferi să spui aşa, zise doamna Wilcox, aplecându-se să miroasă un trandafir.

1. Proiecte de lege care au fost pe rând respinse de Parlamentul britanic până în 1907, când s-a votat legalizarea căsătoriei dintre un soţ şi sora soţiei decedate a acestuia.

2. Fond de investiţii pe pieţele străine de capital.

3. Pe 9 iunie 1866, trei trenuri de marfă s-au ciocnit violent în acest tunel.

4. Autorul se referă la faptul că expresia este un calc după expresia franţuzească „esprit de corps“ (spirit de castă).