J.M. Roberts, Odd Arne Westad, The Penguin History of the World, Sixth Edition

Copyright © Estate of John Roberts and Odd Arne Westad 2013

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6944-8

ISBN PDF: 978-973-46-6945-5

ISBN print: 978-973-46-3883-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © nejron/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prefaţă la ediţia a şasea

John Roberts a fost un istoric remarcabil, iar istoria lumii într-un singur volum publicată de el este probabil cea mai bună dintre cele scrise în limba engleză. Când am citit-o prima dată, în adolescenţă, pe vremea când locuiam într-un oraş mic, am fost marcat de amploarea proiectului: Roberts nu doar prezintă istoria, ci o povesteşte; el trasează conturul general al dezvoltării omului fără a pierde din vedere marile poveşti care au contribuit la progresul umanităţii. Are talentul de a observa aspecte neaşteptate, abateri bruşte, chestiuni care necesită explicaţii deoarece nu prea se potrivesc cu ceea ce s-a întâmplat anterior. Crede cu tărie în capacitatea de schimbare şi transformare a omului, fără a face însă niciodată istoria teleologică, fără a crede niciodată că un aspect al istoriei noastre indică un singur rezultat posibil. Roberts înţelege complexitatea istoriei, dar şi nevoia de a o prezenta simplu, astfel încât un număr cât mai mare de oameni să aibă şansa de a reflecta asupra lucrurilor ce au creat lumea în care trăim astăzi. Pe scurt, era genul de istoric care doream şi eu să fiu.

Mi-a făcut, prin urmare, o deosebită plăcere atunci când, peste mulţi ani, cei de la Penguin m-au rugat să încerc să revăd în întregime capodopera lui Roberts pentru o a şasea ediţie. În 2007, după moartea lui John Roberts, am scris o a cincea ediţie actualizată; s-a dovedit a fi o sarcină extrem de dificilă, întrucât ceea ce trebuia să fac eu era să adaug mici fragmente la o revizuire incompletă pe care o făcuse autorul însuşi chiar înainte de moartea sa, în 2003. Asta m-a făcut să-mi doresc să realizez o versiune integral revăzută, care – deşi respectând cât mai mult posibil intenţiile autorului – să completeze cunoştinţele noastre istorice cu aspecte pe care Roberts nu ar fi avut de unde să le ştie la momentul când a scris cartea. Ceea ce citiţi acum este, prin urmare, mult mai mult decât o actualizare; este o completare a textului pe baza unor noi cunoştinţe şi noi interpretări. Este, sper, o nouă istorie a lumii pentru un nou secol.

Prima ediţie a acestei cărţi a apărut în 1976, Roberts începând să lucreze la ea la sfârşitul anilor 1960. A fost bine primită atât în Marea Britanie, cât şi în America, iar unii critici o numeau deja la acea dată „capodoperă” şi „o istorie a lumii fără rival astăzi”. Unii au considerat-o prea „academică” pentru a atrage un public mai larg (un recenzor o aprecia drept prea „grea” pentru studenţii lui). Alţii au criticat-o – aliniindu-se tendinţei vremii – că ar fi prea „elitistă” sau axată pe ascensiunea Occidentului. Dar publicul larg a apreciat puterea de sinteză şi stilul lui Roberts; Istoria sa a fost un bestseller chiar de la început, iar de atunci s-au vândut peste o jumătate de milion de exemplare. Cititorii, nu criticii au fost cei datorită cărora a ajuns să fie principala istorie a lumii tipărită astăzi.

John Roberts a continuat să-şi revizuiască Istoria de-a lungul mai multor etape ale dezvoltării istoriografice în Marea Britanie, ţara în care a trăit şi a lucrat. Părerile lui nu s-au schimbat prea mult, deşi se pot discerne unele etape în revizuirile textului. Istoria lumii neeuropene a devenit din ce în ce mai importantă pentru el, ca şi începutul epocii moderne (şi în special secolul al XVI-lea). La bătrâneţe, Roberts a fost, poate, mai puţin preocupat de semnificaţia diferenţelor culturale şi de rezultatele cu final deschis ale istoriei decât atunci când era tânăr. Dar acestea nu erau schimbări fundamentale; cea mai mare parte a textului a rămas intactă de la prima ediţie până la a cincea.

Revizuirea unui text pe care îl admiri foarte mult implică un dialog constant (şi extrem de plăcut) cu autorul său. Eu şi Roberts avem aceeaşi părere despre cele mai multe abordări ale istoriei: generalul trebuie să vină înaintea particularului, iar procesele istorice care ne influenţează şi astăzi sunt mai importante decât celelalte (chiar dacă au fost importante la timpul lor). Roberts s-a exprimat foarte bine în prefaţa sa la a cincea ediţie:

Am încercat de la bun început să discern, acolo unde a fost posibil, elementele influenţelor generale care au avut cel mai amplu şi mai profund impact, nu doar să adun din nou relatări pe teme în mod tradiţional importante. Am vrut să evit detaliile şi să prezint, în schimb, principalele procese istorice care au afectat cel mai mare număr de oameni, lăsând moşteniri importante pentru viitor, şi să expun comparativ amploarea lor şi relaţiile dintre ele. Nu am încercat să scriu istoriile continue ale tuturor ţărilor importante sau ale tuturor domeniilor de activitate umană şi cred că descrierile exhaustive ale unor fapte ce ţin de trecut îşi au locul într-o enciclopedie…

Am încercat să pun accent pe aspectele care păreau importante, nu pe cele pe care le cunoaştem cel mai bine. Ludovic al XIV-lea, oricât de important ar fi fost în istoria Franţei şi a Europei, poate fi tratat, prin urmare, mai pe scurt decât, să spunem, revoluţia chineză.

Generalul, principalul, esenţialul. Acestea erau aspectele-cheie ale istoriei lumii scrise de Roberts şi sper să rămână la fel de importante pentru mine cum erau şi pentru el.

Atunci când nu suntem de acord (cel mai adesea din cauza unor noi progrese în felul cum înţelegem istoria), dialogul se transformă în diferenţă de opinie, în care de cele mai multe ori eu mă impun (deşi uneori câştigă el, fiind mai încăpăţânat). De pildă, amândoi credem că istoria lumii în perioada dintre secolele al XVI-lea şi XX a fost dominată de ascensiunea Occidentului. Nu suntem de acord totuşi în ceea ce priveşte rădăcinile acestei „mari accelerări”: Roberts credea că o mare parte a acestora sunt adânci, pornind din Antichitate, în timp ce eu le văd principalele ramificaţii mult mai aproape de suprafaţă, pe la mijlocul mileniului II e.n. Consecinţele practice ale acestui dezacord sunt însă nesemnificative din punctul de vedere al revizuirii: felul cum revizuiesc textul lui Roberts despre Grecia şi Roma nu este influenţat de faptul că eu cred sau nu că predominanţa unor societăţi europene din secolul al XIX-lea a fost cauzată de evoluţii ce-şi au originile în Antichitate.

Principalele revizuiri pe care le-am adus la a şasea ediţie sunt următoarele: am rescris unele părţi din cartea întâi pentru a include şi remarcabilele progrese în ceea ce priveşte cunoştinţele arheologice şi antropologice despre viaţa primilor oameni realizate în ultimul deceniu. Am extins analiza Indiei şi a Chinei din cartea a doua până la cartea a patra. Am adăugat noi informaţii privind tiparele majore de migraţie în cărţile a patra şi a şasea şi am revizuit discuţia despre Eurasia Centrală, islamul timpuriu şi sfârşitul Imperiului Bizantin. Am completat, de asemenea, analiza istoriei ştiinţei, a tehnologiei şi a aspectelor economice în cărţile a şaptea şi a opta. În fine, am făcut unele adăugiri la prezentarea rolurilor sociale şi culturale ale femeilor şi tinerilor acolo unde era nevoie, pe baza a ceea ce ştim astăzi. Sunt conştient, desigur, de faptul că noi informaţii şi noi cunoştinţe privind istoria se vor adăuga constant şi poate chiar într-un ritm mai rapid decât în trecut (istoria, se spune adesea, nu mai este ce era odată). Dar multe dintre constante rămân, precum marii factori unificatori ai istoriei umane. Eu şi Roberts suntem de acord, de pildă, că schimburile şi întâlnirea culturilor au fost, în general, mai importante decât confruntările dintre ele şi că acest tipar se va perpetua probabil şi în viitor. Iată din nou opinia lui Roberts, din prefaţa sa la cea de a cincea ediţie:

Ni se oferă mereu noi interpretări ale semnificaţiilor anumitor evenimente. De pildă, în ultimul timp se vorbeşte mult despre o ciocnire a civilizaţiilor, actuală sau pe cale de a se produce. Această afirmaţie a fost, bineînţeles, puternic influenţată de un grad mai mare de conştientizare atât a diferenţelor, cât şi a noii excitabilităţi a lumii islamice în ultimele câteva decenii. Am arătat… motivul pentru care eu resping acest punct de vedere… considerându-l inadecvat şi prea pesimist. Dar oricine îşi poate da seama că există, într-adevăr, tensiuni care se acumulează între ceea ce este numit vag „Occident” şi multe societăţi islamice. Atât conştient, cât şi inconştient, uneori chiar accidental, de câteva secole acţionează unele influenţe profund îngrijorătoare dinspre Occident, menite să perturbe şi să tulbure alte tradiţii, islamul fiind doar una dintre ele (noţiunea de globalizare nu trebuie limitată la ultimii câţiva ani).

John Roberts a încercat să facă din Istoria sa o cale de a înţelege cum au interacţionat popoare şi indivizi şi cum aceste interacţiuni au devenit reţele de sensuri şi semnificaţii care au avut întotdeauna mai multe deznodăminte. Sper ca ediţia mea revizuită să servească aceluiaşi scop. Pentru ca studiul istoriei să fie semnificativ pentru cât mai mulţi oameni, accentul trebuie să cadă pe durata lungă, nu pe cea scurtă şi trebuie înţeles imensul potenţial de schimbare al omului.

Prof. O.A. Westad,

iulie 2012

Cartea I

Preistoria

De unde începe Istoria? Este tentant să răspunzi „de la început”, dar, ca multe răspunsuri evidente, şi acesta se dovedeşte curând a fi inutil. După cum observa cândva un mare istoric elveţian în alt context, istoria este singurul domeniu în care nu poţi începe cu începutul. Putem identifica originile omului în momentul în care au apărut vertebratele sau chiar celulele fotosintetice şi alte structuri de la începuturile vieţii înseşi. Putem merge şi mai departe, până la cele mai inimaginabile prefaceri care au format această planetă sau chiar până la originile universului. Şi totuşi, aceasta nu este „istorie”.

Aici ne ajută bunul-simţ: istoria este povestea omenirii, ceea ce au făcut, ce au suferit sau ce i-a bucurat pe oameni. Ştim cu toţii că pisicile şi câinii nu au istorie, dar oamenii au. Istoricii scriu despre procesele naturale pe care omul nu le poate controla, cum ar fi transformările climatice sau răspândirea unei boli, doar pentru că ne ajută să înţelegem de ce nişte bărbaţi şi femei au trăit (şi au murit) într-un anumit fel şi nu în altul.

Aceasta sugerează că tot ce trebuie să facem este să identificăm momentul în care primele fiinţe umane au ieşit din negura trecutului îndepărtat. Nu este însă chiar atât de simplu pe cât pare. În primul rând, trebuie să ştim ce căutăm, dar cele mai multe încercări de a defini umanitatea pe baza unor caracteristici observabile se dovedesc a fi până la urmă arbitrare şi limitative, după cum au arătat interminabilele discuţii despre „omul-maimuţă” şi „verigile lipsă”. Testele fiziologice ne ajută să clasificăm nişte date, dar nu şi să identificăm ce este sau nu este uman. Aceasta este o definiţie care presupune posibile dezacorduri. Unii au sugerat că unicitatea omului constă în limbaj, însă şi alte primate au înzestrări vocale similare cu ale noastre; atunci când se emit zgomote care sunt semnale, în ce moment devin ele vorbire? O altă definiţie celebră este că omul e făuritor de unelte, dar observaţiile ne-au arătat că există dubii că am fi unici şi în această privinţă, la mult timp după ce dr. Johnson l-a apostrofat pe Boswell pentru că i-a atribuit această remarcă.

Ceea ce este cu siguranţă unic şi poate fi identificat ca atare cu privire la specia umană nu se referă la posedarea anumitor facultăţi sau caracteristici fizice, ci la ceea ce a făcut cu ele. Aceasta, bineînţeles, este istoria ei. Realizarea unică a umanităţii este nivelul său remarcabil de intens de activitate şi creativitate, capacitatea sa cumulativă de a genera schimbare. Toate animalele au moduri de viaţă, unele suficient de complexe pentru a fi numite culturi. Doar cultura umană este progresivă; s-a clădit din ce în ce mai mult pe baza unor alegeri şi selecţii conştiente, precum şi pe baza unor accidente şi presiuni naturale, prin acumularea unui capital de experienţă şi cunoaştere pe care omul l-a exploatat. Istoria omenirii a început atunci când moştenirea genetică şi comportamentală care asigurase până atunci singura modalitate de a domina mediul a fost pentru prima dată înlocuită de o alegere conştientă. Bineînţeles, fiinţele umane nu au fost niciodată capabile să-şi scrie istoria decât în anumite limite. Aceste limite sunt într-adevăr foarte largi acum, dar ele au fost cândva atât de înguste, încât este imposibil de identificat primul pas care a îndepărtat evoluţia umană de determinarea naturii. Pentru o lungă perioadă nu avem decât o poveste neclară, vagă atât deoarece dovezile sunt fragmentare, cât şi deoarece nu ştim exact ce căutăm.

1

Fundamentele

Rădăcinile istoriei se află în trecutul preuman şi este dificil (dar important) să înţelegem cât de mult a trecut de atunci. Dacă ne gândim la un secol din calendarul nostru ca la un minut pe un orologiu uriaş care marchează trecerea timpului, europenii au început să se stabilească în Americi abia de vreo cinci minute. Cu mai puţin de 15 minute înainte a apărut creştinismul. Acum o oră şi ceva nişte oameni s-au stabilit în sudul Mesopotamiei, urmând curând să dezvolte cea mai veche civilizaţie cunoscută de noi. Ne aflăm deja cu mult dincolo de limita extremă a izvoarelor scrise; conform orologiului nostru, oamenii au început să-şi consemneze trecutul cu mai puţin de o oră în urmă. Acum şase-şapte ore pe scala noastră, într-un trecut mult mai îndepărtat, putem discerne primele fiinţe umane asemănătoare fiziologic cu omul modern, deja stabilite în vestul Europei. În spatele lor, cu vreo două sau trei săptămâni înainte, apar primele urme ale unor creaturi cu anumite caracteristici umane a căror contribuţie la evoluţia ulterioară este încă disputată.

Cât de mult trebuie să ne mai întoarcem în negura tot mai deasă a timpului ca să înţelegem originile omului este discutabil, dar pentru moment merită să luăm în considerare chiar intervale mai mari pur şi simplu fiindcă în aceste perioade s-au întâmplat atâtea lucruri care, deşi nu putem face nicio afirmaţie foarte precisă despre ele, au influenţat cursul evoluţiei ulterioare. Aceasta deoarece umanitatea urma să ducă mai departe, în timpurile istorice, anumite posibilităţi şi limite, care au fost stabilite cu mult timp în urmă, într-un trecut mai îndepărtat decât mult mai scurta perioadă – aproximativ patru milioane şi jumătate de ani – în care se ştie că au existat creaturi cu calităţi cât de cât similare cu cele umane. Deşi nu ne preocupă în mod direct, trebuie să încercăm să înţelegem ce se afla în bagajul de avantaje şi dezavantaje cu care, dintre primate, doar fiinţele umane au evoluat în aceste mari intervale ca entităţi capabile să genereze schimbare. Practic, toate elementele fizice şi o mare parte din cele mentale pe care le considerăm de la sine înţelese astăzi erau deja determinate, fixate în sensul că anumite posibilităţi erau excluse şi altele nu. Procesul crucial este evoluţia fiinţelor umane ca ramură distinctă între primate, căci la această răscruce de drumuri am început să căutăm staţia unde să coborâm pentru Istorie. Aici putem spera să găsim primele semne ale acelui impact pozitiv, conştient asupra mediului înconjurător care marchează prima etapă a realizărilor umane.

Piatra de temelie a poveştii este pământul însuşi. Schimbările înregistrate de fosilele florei şi faunei, de unele forme de relief şi straturi geologice descriu un spectacol de dimensiuni epice care a durat sute de milioane de ani. În acest interval forma lumii s-a schimbat radical de multe ori. Mari fisuri s-au deschis şi s-au închis în scoarţa Pământului, coaste întregi au apărut şi au dispărut; în anumite momente zone imense au fost acoperite de o vegetaţie care a dispărut de mult. Numeroase specii de plante şi animale au apărut şi au proliferat. Majoritatea au dispărut. Totuşi, aceste evenimente „spectaculoase” s-au produs cu o încetineală aproape de neimaginat. Unele au durat milioane de ani; chiar şi cele mai rapide au avut nevoie de secole. Creaturile care au trăit în vremea aceea nu le-ar fi putut percepe mai mult decât ar putea percepe un fluture din secolul XXI ritmul anotimpurilor, în cele aproximativ trei săptămâni de viaţă ale sale. Dar, încet-încet, pământul începea să capete forma unei serii de habitate ce permiteau supravieţuirea mai multor varietăţi. Între timp, evoluţia biologică înainta într-un ritm aproape inimaginaibil de lent.

Clima a fost primul element important care a imprimat ritmul schimbării. Acum aproximativ 65 de milioane de ani – un moment suficient de îndepărtat în timp pentru a ne putea începe povestea – o lungă fază cu climă caldă se apropia de final. Aceasta favorizase marile reptile şi în acest interval Antarctica se desprinsese de Australia. Nu existau banchize nicăieri pe glob la vremea aceea. Pe măsură ce lumea s-a răcit şi noile condiţii climatice le-au restrâns habitatul, marile reptile nu au reuşit să se adapteze, deşi probabil că un eveniment brusc – impactul unui asteroid uriaş – a fost cel care le-a exterminat. Dar noile condiţii au favorizat alte varietăţi animale deja existente, printre care şi nişte mamifere ai căror strămoşi apăruseră cu aproximativ 200 de milioane de ani înainte. Ele moşteneau acum pământul sau cel puţin o parte considerabilă a acestuia. Cu multe sincope şi accidente ale selecţiei naturale de-a lungul timpului, aceste varietăţi urmau să evolueze ele însele în mamiferele ce ne populează lumea – printre care şi noi.

Foarte pe scurt, principalele linii ale acestei evoluţii au fost probabil determinate milioane de ani în principal de ciclurile astronomice şi de câteva evenimente neaşteptate, cum ar fi erupţia unor vulcani uriaşi sau impactul unor asteroizi. Clima era factorul cel mai important, schimbată de poziţia Pământului în raport cu Soarele sau de unele circumstanţe conjuncturale. Apare un tipar de proporţii uriaşe, al unor variaţii de temperatură recurente. Extremele care au rezultat, răcirea climei, pe de o parte, şi ariditatea, pe de altă parte, au anulat anumite direcţii posibile de dezvoltare. Dimpotrivă, în alte perioade şi în anumite locuri, debutul unor condiţii destul de bune a permis anumitor specii să prospere şi a încurajat răspândirea lor în habitate noi. Singura subdiviziune majoră a acestui proces îndelungat care ne interesează s-a produs foarte recent (în termeni preistorici), acum aproape patru milioane de ani. Atunci a început o perioadă de schimbări climatice care credem că au fost mai rapide şi mai violente decât majoritatea celor observate anterior. Să nu uităm, „rapide” este un termen comparativ; aceste schimbări s-au produs în zeci de mii de ani. Un astfel de ritm al schimbărilor pare totuşi foarte diferit de milioanele de ani de condiţii mult mai stabile din trecut.

Oamenii de ştiinţă au vorbit foarte mult despre „erele glaciare”, fiecare durând între 50.000 şi 100.000 de ani, care au acoperit suprafeţe întinse din emisfera nordică (inclusiv mare parte din Europa şi America până aproape de actualul New York, în sud) cu gheaţă, groasă uneori de o milă sau mai mult. Au fost identificate până acum între 17 şi 19 astfel de „glaciaţii” (numărul exact este controversat) de la instalarea primeia dintre ele, cu peste trei milioane de ani în urmă. Noi trăim într-o perioadă caldă care vine după cea din urmă dintre ele, încheiată cu aproximativ 10.000 de ani în urmă. Dovezi ale acestor perioade de glaciaţie şi ale efectelor lor există acum în toate oceanele şi pe toate continentele şi formează baza cronologiei preistorice. La scala externă oferită de erele glaciare putem raporta unele indicii pe care le avem cu privire la evoluţia umanităţii.

Erele glaciare uşurează înţelegerea modului în care clima a determinat viaţa şi evoluţia sa în preistorie, dar accentuarea efectelor lor directe dramatice este greşită. Fără îndoială, instalarea lentă a gheţii a fost decisivă şi adesea dezastruoasă pentru tot ce se afla în calea sa. Mulţi dintre noi încă trăiesc într-un relief modelat şi dăltuit de gheaţă cu mii de secole în urmă. Şi inundaţiile masive care au urmat retragerii gheţii pe măsură ce aceasta se topea trebuie să fi avut un efect local catastrofal, distrugând habitatele unor fiinţe care se adaptaseră condiţiilor arctice dificile. Totuşi, au creat şi noi oportunităţi. După fiecare glaciaţie, noi specii s-au răspândit în zonele afectate de dezgheţ. Cu toate acestea, dincolo de regiunile direct afectate, se poate ca efectele glaciaţiilor să fi fost mai importante chiar pentru povestea evoluţiei la nivel global. Răcirea şi încălzirea climei au fost urmate de schimbări de mediu la mii de mile de zonele acoperite cu gheaţă; iar rezultatul a avut propria forţă determinantă. Atât aridizarea, cât şi răspândirea pajiştilor, de pildă, au modificat posibilităţile speciilor de a se răspândi şi în alte zone, în special dacă puteau să se ridice şi să se deplaseze în două picioare. Unele dintre aceste specii sunt parte din procesul evolutiv al omului, iar toate etapele mai importante ale acestei evoluţii – observate până acum – au fost localizate în Africa, departe de câmpurile de gheaţă.

Clima poate fi foarte importantă şi astăzi, după cum arată dezastrele provocate de secetă. Dar astfel de efecte, chiar şi atunci când afectează milioane de oameni, nu sunt atât de importante precum transformarea lentă a geografiei fundamentale a lumii şi a rezervelor de hrană pe care a produs-o clima în preistorie. Până nu demult, clima hotăra unde şi cum trăiesc oamenii. Astfel, tehnica era (şi încă este) foarte importantă: în vremuri străvechi, posedarea unei competenţe precum pescuitul sau aprinderea focului putea oferi acces în noi medii unor ramuri ale familiei umane destul de norocoase să aibă astfel de abilităţi sau capabile de a le descoperi şi a le deprinde. Diversele posibilităţi de a găsi hrană în habitate diferite însemnau şanse diferite de a avea o dietă variată şi, în cele din urmă, de a progresa de la cules la vânătoare şi apoi la cultivare şi creşterea animalelor. Totuşi, cu mult înaintea erelor glaciare şi chiar înainte de apariţia creaturilor din care urmau să evolueze oamenii, clima pregătea terenul şi influenţa astfel, prin selecţie naturală, moştenirea genetică ulterioară a umanităţii înseşi.

Este util să mai aruncăm o privire în trecut înainte de a ne apleca asupra dovezilor încă puţine (deşi numărul lor creşte treptat). Acum aproximativ o sută de milioane de ani erau două categorii principale de mamifere primitive. Unele, de tipul rozătoarelor, au rămas pe sol; altele s-au urcat sau se urcaseră deja în copaci. Astfel, concurenţa pentru resurse s-a diminuat şi unele varietăţi din fiecare categorie au supravieţuit, populând lumea cu vieţuitoarele pe care le cunoaştem astăzi. Din al doilea grup făceau parte prosimienii. Noi ne numărăm printre descendenţii lor, căci ei au fost strămoşii primelor primate.

Cel mai bine este să nu ne lăsăm prea impresionaţi de discuţia despre „strămoşi” decât într-un sens foarte general. Între prosimieni şi noi se află milioane de generaţii şi multe fundături evolutive. Este totuşi important faptul că strămoşii noştri cei mai îndepărtaţi care pot fi identificaţi trăiau în copaci deoarece în următoarea fază a evoluţiei au supravieţuit varietăţi genetice cel mai bine adaptate la incertitudinile specifice şi provocările accidentale ale pădurii. În acest mediu capacitatea de a învăţa era cea mai importantă. Supravieţuiau cei a căror moştenire genetică putea să reacţioneze şi să se adapteze la pericolul surprinzător, brusc care pândea în umbra adâncă, tiparele vizuale încâlcite şi prizele înşelătoare. Varietăţile predispuse la accidente în astfel de condiţii au fost eliminate. Printre cei care au prosperat (din punct de vedere genetic) se numărau cei cu prelungiri lungi ale membrelor din care aveau să evolueze degetele şi, în final, degetul mare opozabil şi alţi precursori ai antropoidelor ce evoluau deja spre vederea tridimensională şi diminuarea importanţei mirosului.

Prosimienii erau nişte vietăţi mici. Astăzi mai există nişte veveriţe arborescente în funcţie de care ne putem face o idee cam cum arătau; nu erau nici pe departe maimuţe, ca să nu mai vorbim de oameni. Cu toate acestea, timp de milioane de ani au avut trăsăturile care au făcut posibilă umanitatea. În această perioadă geografia a avut o importanţă majoră în evoluţia lor, limitând contactul dintre varietăţi, uneori izolându-le efectiv, şi crescând astfel diversificarea.

Schimbările nu se produceau rapid, dar probabil că fragmentările mediului cauzate de modificările geografice au dus la izolarea unor zone în care, treptat, au apărut strămoşii identificabili ai multor mamifere de astăzi. Printre aceştia se numără primele maimuţe şi antropoide. Acestea nu par să fi apărut cu mai mult de aproximativ 60 de milioane de ani în urmă.

Aceste maimuţe şi antropoide reprezintă un mare pas în evoluţie. Ambele familii aveau o dexteritate mult mai mare decât a oricărui predecesor. În cadrul lor, au început să evolueze specii diferite ca mărime sau capacitate acrobatică. Evoluţia fiziologică şi cea psihologică se estompează în astfel de privinţe. Ca şi dezvoltarea unei vederi mai bune şi stereoscopice, creşterea puterii de manipulare pare să implice şi o creştere a conştiinţei. Poate că unele dintre aceste creaturi puteau diferenţia culorile. Creierul primelor primate era deja mult mai complex decât al oricăruia dintre predecesorii lor; de asemenea, era mai mare. Undeva pe parcurs, creierul uneia sau al mai multora dintre aceste varietăţi a devenit suficient de complex şi capacităţile fizice îndeajuns de dezvoltate pentru ca animalul să nu mai perceapă lumea ca pe o masă de senzaţii nediferenţiate, ci, cel puţin parţial, s-o vadă ca pe o lume a obiectelor. Indiferent când s-a petrecut acest lucru, a fost un pas decisiv spre stăpânirea lumii prin folosirea ei, în loc de a reacţiona automat la ea.

Acum aproximativ 25 sau 30 de milioane de ani, pe măsură ce uscarea a început să reducă arealul pădurilor, concurenţa pentru resursele în scădere ale pădurii a devenit mai intensă. Provocările şi oportunităţile create de mediu au apărut acolo unde pădurile se întâlneau cu păşunile. Unele primate, care nu erau suficient de puternice pentru a rămâne să trăiască în pădure, au fost capabile, graţie vreunei calităţi genetice, să se avânte în savane în căutarea hranei şi au făcut faţă provocării, exploatând oportunităţile. Probabil că acestea aveau o postură şi mişcări puţin mai asemănătoare cu cele ale oamenilor decât, să spunem, cele ale gorilelor sau cimpanzeilor. Poziţia verticală şi capacitatea de a umbla uşor în două picioare permit transportarea unor obiecte, printre care şi hrana. Periculoasa savană deschisă putea fi astfel explorată şi resursele sale duse într-un loc mai sigur. Majoritatea animalelor îşi consumă hrana acolo unde o găsesc; nu şi omul. Libertatea de a folosi membrele din faţă în alt scop decât locomoţia sau lupta sugerează şi alte posibilităţi. Nu putem spune care a fost prima „unealtă”, dar şi alte primate în afară de om au fost văzute ridicând obiecte care le erau la îndemână şi agitându-le pentru intimidarea adversarului, folosindu-le ca arme sau pentru a cerceta şi a scoate la lumină posibile surse de hrană cu ajutorul lor.

Următorul pas în argumentare este uriaş, căci ne conduce la prima întâlnire cu un membru al familiei biologice de care aparţin atât omul, cât şi antropoidele. Dovezile sunt fragmentare, dar sugerează că acum aproximativ 15 sau 16 milioane de ani o specie care avea mare succes era răspândită pe tot teritoriul Africii, Europei şi Asiei. Probabil trăia în copaci şi cu siguranţă membrii ei nu erau foarte mari – cântăreau poate vreo 40 de livre. Din nefericire, dovezile sunt de aşa natură încât specia rămâne izolată în timp. Nu avem cunoştinţe directe cu privire la strămoşii sau urmaşii săi imediaţi, dar se pare că a apărut o anumită răscruce pe drumul evoluţiei primatelor pentru rudele lor de mai târziu, numite adesea hominoide, cu aproximativ cinci milioane de ani în urmă. În timp ce o ramură urma să evolueze spre marile maimuţe antropoide şi cimpanzei, alta a evoluat spre apariţia omului. Această familie a fost numită „hominieni”. Probabil că separarea acestor grupuri a fost un proces relativ lent, produs de-a lungul a milioane de ani, cu episoade de metisaj. În acest interval, mari schimbări geologice şi geografice probabil că au favorizat şi au defavorizat multe tipare evolutive noi.

Cele mai vechi forme fosile de hominieni aparţin unei specii din care se poate să fi făcut parte strămoşii micilor hominizi ce au apărut în cele din urmă într-o zonă întinsă din Africa de Est şi Sud-Est după această lungă perioadă de convulsii. Ele aparţin familiei numite acum Australopithecus. Cele mai vechi fragmente de fosile au fost identificate ca având o vechime de peste patru milioane de ani, dar cel mai vechi craniu complet şi un schelet aproape întreg găsite în apropiere de Johannesburg în 1998 sunt probabil cu cel puţin jumătate de milion de ani „mai tinere” decât acestea. Nu diferă foarte mult (având în vedere intervalele generoase şi aproximările din cronologia preistorică) de datarea lui „Lucy”, până atunci cel mai complet exemplar de Australopithecus descoperit (în Etiopia). Dovezi privind alte specii de „australopiteci” (cum sunt numiţi de obicei), descoperite tocmai în Kenya şi Transvaal, pot fi datate în diverse perioade din următorii două milioane de ani şi au avut un impact major asupra gândirii arheologice. Începând din 1970, s-au mai adăugat aproximativ trei milioane de ani la perioada în care continuă căutarea originilor omului, graţie descoperirii unor australopiteci. În jurul lor încă stăruie o mare incertitudine şi dezbateri aprinse, dar, dacă specia umană are un strămoş comun, el pare să fi aparţinut cel mai probabil unei specii din acest grup. Totuşi, abia odată cu Australopithecus şi, în lipsa unui cuvânt mai bun, cu ceea ce trebuie să numim „contemporanii săi” apare pentru prima dată, în deplina sa complexitate, dificultatea de a diferenţia între hominizi, antropoide şi alte fiinţe cu unele caracteristici umane. În unele privinţe, acum este şi mai greu de răspuns la unele dintre întrebările care apar. Încă nu s-a conturat o imagine simplă şi se fac în continuare noi descoperiri.

Cele mai multe dovezi pe care le avem sunt despre Australopithecus. Dar în acelaşi timp cu unele specii de australopiteci au apărut şi alte fiinţe, mai asemănătoare omului, care au fost încadrate în genul Homo. Fără îndoială, Homo era înrudit cu Australopithecus, dar este pentru prima dată identificabil ca specie distinctă acum aproximativ două milioane de ani în anumite zone africane; unele resturi fosile atribuite unor posibili strămoşi au fost totuşi datate cu ajutorul carbonului radioactiv cu un milion şi jumătate de ani înainte.

În ceea ce priveşte aspectele asupra cărora specialiştii nu sunt de acord şi vor continua probabil controversele legate de dovezile fragmentare de care dispunem (tot ce a mai rămas din aproximativ două milioane de ani de viaţă hominidă ar putea încăpea pe o masă mare de sufragerie), novicii nu ar trebui să dogmatizeze. Totuşi, este suficient de clar că putem fi destul de siguri cu privire la măsura în care anumite caracteristici observabile ulterior la oameni existau deja cu peste două milioane de ani în urmă. Ştim, de pildă, că la australopiteci, deşi mai mici decât omul modern, oasele piciorului şi laba piciorului erau mai asemănătoare cu ale omului decât cu ale antropoidelor. Ştim că mergeau în poziţie verticală şi puteau să alerge şi să care greutăţi pe distanţe lungi, spre deosebire de antropoide. Vârful degetelor de la mână prezentau o aplatizare, caracteristică oamenilor. Acestea sunt etape foarte avansate în evoluţia spre fizicul uman, chiar dacă specia noastră descinde de fapt dintr-o altă ramură a arborelui hominizilor.

Cu toate acestea, primilor membri ai genului Homo le datorăm primele rămăşiţe de unelte. Utilizarea uneltelor nu este strict apanajul oamenilor, dar confecţionarea uneltelor a fost mult timp considerată o caracteristică umană. Este un pas important în câştigarea existenţei de pe urma mediului înconjurător. Uneltele descoperite în Etiopia sunt cele mai vechi (aproximativ două milioane şi jumătate de ani vechime) şi constau în pietre cioplite rudimentar prin desprinderea unor aşchii din galete de râu pentru a face o muchie ascuţită. Aceste silexuri par adesea să fi fost aduse anume şi, poate, selectiv în locul unde erau cioplite. Începuse crearea conştientă a uneltelor. Cioplitoare simple de acelaşi tip din perioade ulterioare se găsesc în toată Lumea Veche a preistoriei; acum aproximativ un milion de ani, de exemplu, erau folosite în valea Iordanului. În Africa, prin urmare, începe ceea ce urma să se dovedească a fi cel mai amplu ansamblu de dovezi legate de omul preistoric şi precursorii săi şi cel care a oferit cele mai multe informaţii despre răspândirea şi culturile lor. Într-un sit arheologic din Olduvai Gorge din Tanzania s-au descoperit vestigiile primei construcţii identificate, un paravan de vânt făcut din pietre care a fost datat ca având o vechime de 1,9 milioane de ani, precum şi dovezi că cei ce au locuit aici erau carnivori, constând în oase zdrobite pentru a ajunge la măduvă şi creier, care erau mâncate crude.

Olduvai ne tentează să facem speculaţii. Faptul că s-au adus aici pietre şi carne se combină cu alte dovezi care sugerează că progeniturile primilor hominieni nu puteau sta agăţaţi de mama lor în timpul lungilor expediţii de căutare a hranei, aşa cum fac puii altor primate. Se poate ca acesta să fie primul vestigiu al căminului, specific omului. Dintre primate, doar oamenii au aşa ceva: locuri unde rămân femelele şi copiii de obicei în timp ce masculii caută hrană pentru aceştia. O astfel de bază implică, de asemenea, schiţarea vagă a diferenţierii sexuale a rolurilor economice. Poate înregistra chiar atingerea unui anumit grad de prevedere şi planificare, prin faptul că hrana nu era devorată pentru potolirea foamei imediate, în locul unde era găsită, ci păstrată pentru a fi consumată de familie în alt loc. Dacă se practica vânătoarea sau necrofagia (despre care nu există date că ar fi fost practicată de australopiteci) este altă discuţie, dar la Olduvai carnea unor animale mari era consumată din timpuri străvechi.

Cu toate acestea, astfel de dovezi interesante nu oferă decât fragmente izolate de date sigure. Nu se poate presupune că siturile est-africane erau neapărat tipice celor care au adăpostit şi au făcut posibilă apariţia umanităţii; avem informaţii despre ele doar pentru că anumite condiţii locale au permis supravieţuirea şi descoperirea ulterioară a unor rămăşiţe ale primilor hominieni. Şi nici – deşi dovezile pot înclina spre asta – nu putem fi siguri că vreunul dintre aceşti hominieni este strămoşul direct al oamenilor; se poate să fie cu toţii precursorii săi. Ceea ce se poate afirma este că aceste creaturi demonstrează o eficienţă evolutivă remarcabilă în sensul creativ pe care îl asociem cu fiinţele umane şi sugerează inutilitatea unor categorii precum omul-maimuţă (sau maimuţa-om) – şi că puţini oameni de ştiinţă mai sunt dispuşi astăzi să afirme categoric că nu ne tragem direct din Homo habilis, prima specie identificată cu folosirea unor unelte.

Este, de asemenea, uşor de crezut că crearea căminului a facilitat supravieţuirea biologică. Acesta ar fi permis scurte perioade de odihnă şi recuperare în urma pericolelor reprezentate de boli şi accidente, evitând astfel, măcar în mică măsură, procesul evoluţiei prin selecţie fizică. Împreună cu celelalte avantaje, aceasta poate ajuta la explicarea modului în care exemplare ale genului Homo au fost capabile să lase urme în cea mai mare parte a lumii, cu excepţia Americilor şi a Oceaniei, în următorii aproximativ un milion de ani. Dar nu ştim cu siguranţă dacă acest lucru s-a datorat răspândirii unui singur grup sau pentru că în locuri diferite au evoluat fiinţe similare. În general se afirmă totuşi că confecţionarea uneltelor a fost adusă în Asia şi India (şi, poate, şi în Europa) de migranţi originari din Africa de Est. Stabilirea şi supravieţuirea în atâtea locuri a acestor hominieni demonstrează cu siguranţă o capacitate superioară de a face faţă unor condiţii schimbătoare, dar nu putem şti în cele din urmă care a fost secretul comportamental ce a declanşat brusc (ca să continuăm să vorbim în termenii timpului preistoric) această capacitate şi le-a permis să se răspândească pe toată întinderea Africii şi Asiei. Niciun alt mamifer nu s-a stabilit pe o suprafaţă atât de mare şi cu atâta succes înainte de ramura noastră, a familiei oamenilor, care urma să ocupe în final toate continentele, cu excepţia Antarcticii – o realizare biologică unică.

Următoarea etapă clară în evoluţia omului nu este decât o revoluţie a fizicului. După o diferenţiere între hominieni şi creaturi mai antropoide, care s-a produs acum vreo cinci milioane de ani, nu a mai durat nici două milioane de ani până când o familie înfloritoare de hominieni şi-a dezvoltat un creier cam de două ori mai mare decât cel al grupului Australopithecus. Una dintre cele mai importante etape ale acestui proces şi câteva dintre fazele cruciale în evoluţia umanităţii fuseseră deja atinse de o specie numită Homo erectus. Aceasta era deja larg răspândită şi prosperă cu un milion de ani în urmă şi ajunsese în Europa şi Asia. Se poate ca exemplarul cel mai vechi din această specie descoperit până acum să fie datat cu o jumătate de milion de ani înainte, deşi ultimele dovezi ale supravieţuirii sale (din Indonezia) sugerează că unii membri ai săi încă trăiau acum 10.000-15.000 de ani, cu mult după ce specia noastră se răspândise aproape pe tot pământul. Homo erectus a exploatat deci cu succes un mediu mult mai mare decât speciile anterioare şi a făcut acest lucru mult mai mult timp decât Homo sapiens, specia din care face parte omul modern. Numeroase semne indică tot o origine africană şi, de aici, o răspândire în Europa şi Asia (unde a fost descoperit pentru prima dată Homo erectus). În afară de fosile, o unealtă specială ajută la stabilirea răspândirii noii specii prin definirea zonelor în care nu s-a răspândit Homo erectus, precum şi a celor în care s-a răspândit. Este vorba despre aşa-numitul „topor” de piatră, a cărui utilizare principală pare să fi fost jupuirea şi tranşarea unor animale mari (folosirea sa ca topor în sensul obişnuit, cu coadă, pare improbabilă, dar numele s-a impus). Nu există nicio îndoială cu privire la succesul speciei Homo erectus ca produs al geneticii.

Unele subspecii ale lui Homo erectus au supravieţuit mult timp şi, deşi puţini oameni de ştiinţă mai cred astăzi că vreuna dintre acestea, cel puţin sub forma lor neafricană, ar putea fi un precursor direct al nostru, nu există nicio linie clară de demarcaţie între ele şi noi (niciodată nu există aşa ceva în preistoria umanităţii, fapt mult prea des ignorat sau uitat). Odată cu diferitele subspecii ale lui Homo erectus deja avem de-a face cu o fiinţă care, pe lângă poziţia verticală a predecesorilor săi, şi-a dezvoltat şi un creier care se apropie ca mărime de cel al omului modern. Deşi nu ştim încă decât foarte puţine lucruri despre modul de organizare a creierului, există, raportat la dimensiunea corpului, o corelaţie aproximativă între dimensiune şi inteligenţă. Putem să atribuim, prin urmare, o mare importanţă selecţiei varietăţilor cu un creier mai mare şi să apreciem că acesta este un progres remarcabil în povestea acumulării lente a caracteristicilor umane.

Un creier mai mare însemna şi un craniu mai mare, plus alte schimbări. O creştere a dimensiunii prenatale a impus schimbări ale pelvisului femelelor pentru a putea naşte progenituri cu capul mai mare, iar altă consecinţă a fost o perioadă mai lungă de creştere după naştere; evoluţia fiziologică a femelelor nu era suficientă ca să asigure condiţii pentru o sarcină până aproape de maturitatea fizică. Copiii oamenilor au nevoie de îngrijire maternă mult timp după naştere. Copilăria şi imaturitatea prelungite implică, la rândul lor, o dependenţă prelungită: durează mult până când astfel de copii îşi pot asigura singuri hrana. Este posibil ca odată cu primii Homo erectus să fi început această îndelungată prelungire a imaturităţii tolerate, a cărei ultimă manifestare este întreţinerea tinerilor de către societate pe perioade lungi ale educaţiei superioare.

Schimbarea biologică însemna, de asemenea, că îngrijirea şi creşterea progeniturilor au ajuns treptat să conteze mai mult în asigurarea supravieţuirii speciei decât numărul lor mare. Acest lucru implica, la rândul său, o diferenţiere sporită şi mai accentuată a rolurilor sexelor. Femelele erau definite mult mai mult de maternitate într-o perioadă în care tehnicile de găsire a hranei par să fi devenit mai elaborate, necesitând o acţiune de cooperare intensă şi prelungită a masculilor – posibil deoarece nişte fiinţe mai mari aveau nevoie de hrană mai multă şi mai bună. Şi din punct de vedere psihologic schimbarea poate fi semnificativă. Odată cu o copilărie prelungită, se pune acum accent pe individ. Este posibil ca acesta să fi fost intensificat de o situaţie socială în care importanţa învăţării şi a memoriei devenea din ce în ce mai profundă şi abilităţile tot mai complexe. Cam în acest punct mecanica progresului începe să ne scape (presupunând că am înţeles-o vreodată). Ne aflăm undeva aproape de zona în care peste programarea genetică a hominizilor intervine învăţarea. Acesta este începutul marii treceri de la înzestrarea fizică naturală la tradiţie şi cultură – şi în cele din urmă la controlul conştient – ca agenţi de selecţie în procesul de evoluţie, deşi nu se ştie dacă vom putea spune vreodată cu exactitate unde se produce această schimbare.

O altă schimbare fiziologică importantă este pierderea estrului la femelele hominiene. Nu ştim când s-a întâmplat asta, dar după încheierea procesului ritmul lor sexual a devenit foarte diferit de al altor animale. Omul este singurul animal la care mecanismul estrului (limitarea atractivităţii şi receptivităţii femelei la perioadele în care este în călduri) a dispărut complet. Este uşor de văzut legătura evolutivă dintre acest fenomen şi prelungirea copilăriei: dacă femelele hominiene ar fi trecut prin întreruperea violentă ale rutinei lor pe care o impune estrul, progeniturile lor ar fi fost neglijate periodic, iar astfel supravieţuirea lor ar fi devenit imposibilă. Selecţia unei varietăţi genetice care s-a dispensat de estru a fost, prin urmare, esenţială pentru supravieţuirea speciei; o astfel de varietate trebuie să fi existat, deşi procesul în urma căruia a apărut se poate să fi durat un milion sau un milion şi jumătate de ani, deoarece nu se putea realiza în mod conştient.

O astfel de schimbare are implicaţii radicale. Atractivitatea şi receptivitatea mai mari ale femelelor faţă de masculi fac ca alegerea individuală să conteze mult mai mult când vine vorba de împerechere. Alegerea unui partener este influenţată mai puţin de ritmul naturii; ne aflăm la începutul unui drum lung şi neclar care duce la ideea de dragoste sexuală. Alături de dependenţa prelungită a copiilor, noile posibilităţi de a alege partenerul anticipează unitatea familială stabilă formată din tată, mamă şi copil, instituţie specifică omului. Unii au speculat chiar că tabuurile legate de incest (care sunt în practică aproape universale, oricât de mult ar varia delimitarea precisă a relaţiilor interzise) şi-ar avea originea în recunoaşterea pericolelor reprezentate de masculii tineri ajunşi la maturitate sexuală, dar imaturi din punct de vedere social, aflaţi perioade lungi în imediata proximitate a unor femele care sunt întotdeauna potenţial receptive sexual.

Cel mai bine este să fii prudent în astfel de probleme. Dovezile nu ne duc prea departe. În plus, ele datează dintr-un interval foarte lung, o perioadă imensă în care ar fi putut avea loc o evoluţie fizică, psihologică şi tehnologică însemnată. Este posibil ca primele forme de Homo erectus să nu fi semănat foarte mult cu ultimele, dintre care unele au fost clasificate de anumiţi oameni de ştiinţă ca forme arhaice ale următoarei etape din evoluţia subfamiliei hominiene. Însă toate consideraţiile sprijină ipoteza generală că schimbările în rândul hominienilor ce pot fi observate în perioada în care Homo erectus ocupă centrul scenei noastre au fost deosebit de importante în definirea cadrului ulterior de evoluţie a umanităţii. Acesta avea o capacitate fără precedent de a-şi manipula mediul, oricât de mic ni s-ar părea controlul pe care îl avea asupra acestuia. Pe lângă topoarele care permiteau respectarea tradiţiilor sale culturale, formele târzii ale lui Homo erectus ne-au lăsat primele vestigii de locuinţe construite (colibe, uneori de 50 de picioare lungime, construite din crengi, cu podele din lespezi de piatră sau din piele de animal), cele mai vechi bucăţi de lemn prelucrat, prima suliţă din lemn şi primul recipient, un vas din lemn. Creaţia la o asemenea scară ne indică limpede un nou nivel de capacitate mentală, conceperea obiectului înainte de a începe confecţionarea acestuia şi, poate, o idee de proces. Unii au făcut afirmaţii mult mai îndrăzneţe. Prin repetarea unor forme simple, triunghiuri, elipse şi ovale, într-un număr uriaş de exemple de unelte din piatră, s-a identificat o preocupare de a produce forme regulate care nu pare a fi proporţională cu nicio creştere în eficienţă, oricât de mică, ce ar fi putut fi obţinută. Se poate distinge aici primul germene al simţului estetic?

Cel mai mare progres tehnic şi cultural din preistoria s-a realizat atunci când aceste fiinţe au învăţat cum să stăpânească focul. Până nu demult, cele mai vechi dovezi ale utilizării sale proveneau din China, datând probabil din urmă cu 300.000-500.000 de ani. Dar descoperiri foarte recente din Transvaal au adus probe, convingătoare pentru unii oameni de ştiinţă, că aici hominienii foloseau focul cu mult timp înainte. Rămâne o certitudine faptul că Homo erectus nu a învăţat cum să facă focul şi că nici urmaşii săi nu au dobândit această deprindere mult timp după aceea. Faptul că ştia să-l folosească este însă indiscutabil. Importanţa acestor cunoştinţe este atestată de folclorul multor popoare de mai târziu: în aproape toate, un erou sau o creatură cu puteri magice pune la început stăpânire pe foc. Astfel se sugerează o încălcare a ordinii supranaturale: în legenda greacă, Prometeu fură focul de la zei. Este o dovadă sugestivă, nu solidă că, poate, focul a fost obţinut iniţial prin aprinderea unor gaze naturale sau din activitatea vulcanilor. Din punct de vedere cultural, economic, social şi tehnologic, focul a fost un instrument revoluţionar – dacă nu uităm că o „revoluţie” preistorică dura mii de ani. El a oferit posibilitatea de a avea căldură şi lumină, oferind, prin urmare, o dublă prelungire a mediului locuibil, în frig şi întuneric. În termeni fizici, o expresie evidentă a acestui fapt a fost ocuparea unor peşteri. Acum animalele puteau fi scoase şi ţinute afară cu ajutorul focului (şi poate că de aici provine folosirea focului pentru a hăitui animalele de talie mare în timpul vânătorii). Tehnologia a putut progresa: suliţele puteau fi călite în foc şi astfel a fost posibil gătitul, substanţele nedigerabile precum seminţele, devenind surse de hrană şi plantele amare sau cu gust neplăcut devenind comestibile. Aceasta a stimulat, probabil, atenţia faţă de variatele plante disponibile; începea să se înfiripe ştiinţa botanicii fără să bage cineva de seamă.

Focul trebuie să fi influenţat mentalitatea şi într-un mod mai direct. A reprezentat încă un factor care a întărit tendinţa spre inhibare şi limitare conştientă, mărindu-le astfel importanţa în cadrul evoluţiei. Centralitatea focului folosit la gătit ca sursă de lumină şi căldură avea aceeaşi forţă psihologică profundă ca şi astăzi. În jurul vetrelor se strângea după înserat o comunitate care mai mult ca sigur îşi conştientiza deja statutul de mică unitate relevantă într-un context haotic şi neprietenos. Limbajul – despre ale cărui origini încă nu ştim nimic – trebuie să fi fost îmbunătăţit de un nou tip de relaţionare de grup. Şi grupul însuşi trebuie se fi dezvoltat ca structură. La un moment dat, au apărut purtători de foc şi specialişti în foc, fiinţe de o importanţă extraordinară şi misterioasă, căci de ei depindeau viaţa şi moartea. Ei au purtat şi au păstrat marea unealtă eliberatoare, iar nevoia de a o apăra i-a transformat probabil uneori în conducători. Şi totuşi, cea mai profundă tendinţă a acestei noi puteri a fost mereu spre eliberarea omenirii. Focul a început să distrugă rigiditatea de fier a nopţilor şi zilelor şi chiar disciplina impusă de anotimpuri. Astfel, a accentuat întreruperea marilor ritmuri naturale obiective care îi limitau pe strămoşii noştri ce nu foloseau focul. Comportamentul se putea baza mai puţin pe rutină şi automatisme. Se poate distinge chiar posibilitatea de a avea şi timp liber.

Vânătoarea de animale mari a fost altă mare realizare a lui Homo erectus. Originile sale trebuie să fie foarte vechi, datând de pe vremea când necrofagia i-a transformat pe hominizii vegetarieni în omnivori. Carnea asigura proteine concentrate. Carnivorii nu mai simţeau nevoia constantă de a mânca mereu, caracteristică atâtor fiinţe vegetariene, şi, astfel, făceau mai puţin efort. Unul dintre primele semne că funcţionează capacitatea de a se abţine conştient este că hrana e dusă acasă pentru a fi împărţită cu ceilalţi a doua zi, în loc să fie consumată pe loc astăzi. Între primele vestigii arheologice, un elefant şi poate câteva girafe şi bivoli se numărau printre animalele ale căror hoituri au fost consumate la Olduvai, dar pentru o lungă perioadă printre resturi au predominat oasele unor animale mai mici. Cu aproximativ 300.000 de ani în urmă tabloul este cu totul altul.

Aici putem găsi un indiciu privind modul în care Australopithecus şi rudele sale au fost înlocuiţi de Homo erectus, mai mare şi mai eficient. Un aliment nou permite un consum mai mare, dar impune şi medii noi: vânatul trebuie urmărit dacă se generalizează consumul de carne. În timp ce hominienii trăiesc din ce în ce mai mult pe seama altor specii, teritoriul este explorat şi apar noi aşezări, pe măsură ce sunt identificate locurile preferate de mamuţi sau de rinocerii lânoşi. Astfel de cunoştinţe trebuie învăţate şi transmise mai departe; tehnica trebuie transmisă şi păstrată, deoarece abilităţile necesare pentru a prinde în capcană, a ucide şi a dezmembra marile fiare ale trecutului depăşeau tot ceea ce le precedase. Mai mult, erau abilităţi bazate pe cooperare: doar un număr mare de indivizi putea duce la îndeplinire o acţiune atât de complexă ca mânarea – poate cu ajutorul focului – a unui vânat într-un loc unde putea fi omorât pentru că existau o mlaştină în care un animal greu s-ar fi împotmolit sau o prăpastie, puncte de observaţie bine amplasate sau platforme sigure pentru vânători. Nu existau prea multe arme care să suplimenteze capcanele naturale şi, odată ucise, animalele prezentau şi alte probleme. Folosind doar lemn, piatră şi silex, ele trebuiau tranşate şi duse în tabără. Odată aduse, noile provizii de carne marchează încă un pas spre asigurarea unei pauze, deoarece consumatorul este eliberat o vreme de corvoada căutării neîntrerupte în mediul său a unor cantităţi mici de hrană, dar disponibile în permanenţă.

Este foarte greu să nu simţim că această epocă are o semnificaţie crucială. În contextul unei evoluţii de milioane de ani, ritmul schimbării, deşi încă incredibil de lent din punctul de vedere al societăţilor ulterioare, se accelerează. Aceştia nu sunt oameni aşa cum îi ştim noi, dar încep să semene cu omul: cel mai mare dintre prădători începe să prindă formă. De asemenea, începe să se distingă vag ceva care seamănă cu o adevărată societate, nu doar în acţiunile complicate bazate pe cooperarea vânătorilor, ci şi în ceea ce implică transmiterea cunoştinţelor din generaţie în generaţie. Cultura şi tradiţia încep încet-încet să înlocuiască mutaţia genetică şi selecţia naturală ca surse primare de schimbare în rândul hominienilor. Grupurile care îşi „amintesc” cel mai bine tehnici eficiente vor duce mai departe evoluţia. Importanţa experienţei era foarte mare, deoarece pe ea se baza cunoaşterea unor metode care aveau şanse de succes, şi nu (aşa cum se întâmplă tot mai mult în societatea modernă) pe experiment şi analiză. Doar acest fapt în sine trebuie să le fi conferit o nouă importanţă indivizilor mai vârstnici şi mai experimentaţi. Aceştia ştiau cum să procedeze şi ce metode funcţionau, într-o vreme când tabăra şi vânarea animalelor mari uşurau întreţinerea lor de către grup. Probabil că nu erau foarte bătrâni, bineînţeles. Foarte puţini aveau şanse să treacă de 40 de ani.

Selecţia a favorizat şi grupurile ai căror membri aveau nu doar o memorie bună, ci şi capacitatea din ce în ce mai mare de a reflecta datorită limbajului. Ştim foarte puţine lucruri despre preistoria limbajului. Tipurile moderne de limbaj au apărut, probabil, la mult timp după dispariţia lui Homo erectus. Cu toate acestea, un soi de comunicare era cu siguranţă folosită când se vânau animale mari, iar toate primatele emit semnale semnificative. E posibil să nu aflăm niciodată modul în care comunicau primii hominieni, dar o sugestie plauzibilă este că au început prin fragmentarea unor ţipete similare celor scoase de alte animale în sunete specifice care puteau fi recombinate. Acest lucru ar fi permis transmiterea unor mesaje diferite şi reprezintă, poate, originea străveche a gramaticii. Ceea ce ştim cu siguranţă este că evoluţia avea să fie mult accelerată după apariţia unor grupuri capabile să facă schimb de experienţă, să exerseze şi să-şi perfecţioneze îndemânarea, să elaboreze idei prin intermediul limbajului. O dată în plus, nu putem separa un proces de altele: o vedere mai bună, o mai bună capacitate fizică de a face faţă lumii ca set de obiecte distincte şi înmulţirea artefactelor utilizând unelte – toate acestea aveau loc simultan în sutele de mii de ani în care evolua şi limbajul. Împreună, ele au contribuit la o dezvoltare tot mai mare a capacităţii mentale, până când, într-o zi, a devenit posibilă conceptualizarea şi a apărut gândirea abstractă.

Rămâne totuşi valabil faptul că, dacă nu se poate face nicio afirmaţie generală despre comportamentul hominienilor înainte de apariţia omului, nici alte lucruri nu pot fi confirmate cu precizie. Nu facem decât să bâjbâim ca prin ceaţă, întrezărind vag, pentru o clipă, fiinţe care seamănă când mai mult, când mai puţin cu omul. Mintea lor, putem fi siguri de asta, este aproape incredibil de diferită de a noastră ca instrument de înregistrare a lumii exterioare. Şi totuşi, când analizăm gama de atribute ale lui Homo erectus, cel mai mult frapează caracteristicile sale umane, şi nu cele preumane. Din punct de vedere fizic, are un creier de dimensiuni comparabile cu ale creierului nostru. Confecţionează unelte (şi face acest lucru nu doar în cadrul unei singure tradiţii tehnice), construieşte adăposturi, cucereşte refugii naturale exploatând focul, de unde iese ca să vâneze şi să adune hrană. Face acest lucru în grupuri cu o disciplină care permite operaţiuni complicate; are, prin urmare, o oarecare capacitate de a schimba idei prin intermediul limbajului. Unităţile biologice de bază ale grupurilor sale de vânători prefigurează, probabil, familia nucleară umană, fiind întemeiate pe instituţiile reprezentate de cămin şi diferenţierea activităţii pe sexe. Se poate chiar să fi existat un anumit grad de complexitate a organizării sociale în măsura în care cei care se ocupau de foc, de adunarea hranei sau indivizii mai bătrâni, ale căror amintiri îi transformau în bazele de date ale „societăţilor” lor, puteau fi întreţinuţi prin munca altora. Trebuie să fi existat şi o anumită organizare socială pentru a permite împărţirea hranei obţinute prin colaborare. Nu se mai poate adăuga nimic util la o astfel de descriere, afirmând cu exactitate unde se poate identifica un moment sau o linie clară de demarcaţie în preistorie de la care au apărut astfel de lucruri, dar istoria ulterioară a omenirii este de neimaginat fără ele. Atunci când o rudă africană a lui Homo erectus, care poseda, poate, un creier puţin mai mare şi mai complex decât altele, a evoluat în Homo sapiens, a făcut-o datorită unui imens progres şi unei moşteniri de care beneficia deja. Nu mai contează dacă alegem s-o numim om sau nu.