Marc Van De Mieroop, A History of the Ancient Near East, ca. 3000‑323 BC, Third Edition

Copyright © 2016 John Wiley & Sons, Inc.

All Rights Reserved. Authorised translation from the English language edition published by John Wiley & Sons Limited. Responsibility for the accuracy of the translation rests solely with Editura Polirom and is not the responsibility of John Wiley & Sons Limited. No part of this book may be reproduced in any form without the written permission of the original copyright holder, John Wiley & Sons Limited.

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6332-3

ISBN PDF: 978-973-46-6333-0

ISBN print: 978-973-46-2276-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Gardă Regală la Palatul lui Darius I, Muzeul Pergamon, Berlin

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARC VAN DE MIEROOP este profesor de istorie la Universitatea Columbia. A scris numeroase cărţi pe diverse teme legate de istoria antică a Egiptului şi Orientului Apropiat, dintre care amintim: The Ancient Mesopotamian City (1997), King Hammurabi of Babylon (2004), The Eastern Mediterranean in the Age of Ramesses II (2009) şi A History of Ancient Egypt (2010).

Prefaţă

În anul 334 î.Hr., un tânăr rege din Macedonia şi armata sa bine antrenată au trecut din Europa în Asia, au înfruntat vastul Imperiu Persan şi l-au cucerit în decurs de un deceniu. Trupele lui Alexandru au străbătut o lume antică ce conţinea rămăşiţele a mii de ani de istorie şi mai îndepărtată. Precedenta lor întâlnire cu Grecia nu ar fi putut să-i pregătească pentru ceea ce au văzut în Orientul Apropiat şi în Egipt. Au intrat în oraşe precum Uruk, care exista de mii de ani, şi au vizitat piramide şi temple cu o istorie aproape la fel de îndelungată. Era o lume îmbibată de istorie, nu una în declin, în aşteptarea inspiraţiei. Locuitorii oraşelor ştiau că tradiţiile lor erau atât de străvechi, încât puteau pretinde că datau de la începuturile lumii. Oamenii foloseau scrieri vechi de aproape treizeci de secole, citeau şi copiau texte vechi de sute de ani. Acestea nu erau afirmaţii neîntemeiate, căci o lungă perioadă pământurile lor găzduiseră cele mai avansate culturi din lume, cu mult înainte ca Grecia să-şi dezvolte măreaţa civilizaţie clasică.

În Orientul Apropiat şi în Africa de Nord-Est îşi au originea multe dintre elementele pe care le asociem cu civilizaţia avansată, inclusiv agricultura, oraşele, statele, scrierea, legile şi multe altele. Întrucât această regiune se află la răscrucea a trei continente, aici s-au întâlnit practici şi concepte aparţinând unor popoare numeroase şi diverse, s-au inspirat şi s-au completat unele pe altele şi au fost folosite de locuitori pentru a controla mediul înconjurător. Mai degrabă şi-au creat mediul decât au reacţionat la el. Acest lucru s-a întâmplat de-a lungul multor secole, chiar milenii, prin intermediul unor procese cu evoluţii deopotrivă line şi abrupte, răsturnări de situaţii şi starturi false. Astăzi simţim în mod firesc nevoia să aflăm cum şi de ce s-au întâmplat aceste lucruri şi ce actori au fost implicaţi. Cercetătorii din secolul al XIX-lea şi de la începutul secolului XX găseau rădăcinile civilizaţiei moderne în istoria antică a acestei regiuni, dar o abordare de acest fel nu mai este acceptabilă, întrucât acum ştim că istoria nu este doar o evoluţie lungă şi neîntreruptă dintr-o singură sursă. Putem afirma totuşi că în Orientul Apropiat şi în Africa de Nord-Est putem studia, pentru prima dată în istorie, cum au trăit oamenii, în circumstanţe ce includ multe dintre elementele propriei noastre culturi. Putem efectua acest studiu atât pe baza izvoarelor scrise, cât şi a dovezilor materiale, din moment ce primele societăţi din istoria lumii care ştiau să scrie şi să citească se găsesc în această zonă. Iar acest studiu devine cu atât mai intens cu cât de multe ori observăm aici crearea indigenă a unor factori culturali, şi nu elemente împrumutate din alte părţi.

Orientul Apropiat şi Egiptul acoperă o suprafaţă vastă ce se întinde de la Marea Neagră până la barajul Aswan şi de la Marea Egee la ţinuturile muntoase din Iran, o zonă cu o densitate mare a populaţiei de-a lungul istoriei. Diversitatea culturilor şi istoriilor acestei regiuni este imensă, prea vastă pentru a fi descrisă într-o singură lucrare. De aceea mă voi ocupa doar de Orientul Apropiat, adică de regiunile continentului asiatic, lăsând Egiptul în afara discuţiei. Chiar şi aşa, este vorba despre un număr enorm de popoare, culturi, limbi şi tradiţii. Există însă o anumită unitate în această diversitate, care face dezirabil studiul lor combinat. În această varietate putem identifica numeroase asemănări. Circumstanţele politice şi militare au apropiat uneori multe dintre aceste popoare în cadrul aceluiaşi sistem, şi putem remarca interacţiuni şi schimburi sociale şi culturale aproape constante, care au conectat diferitele regiuni.

Istoria Orientului Apropiat nu ar trebui să trateze doar începuturile sau să prezinte interes doar pentru că oferă primele răspunsuri la întrebările istoricului. Sunt implicate multe alte aspecte. Este o istorie de aproximativ 3.000 de ani, o perioadă ceva mai lungă decât cea care ne desparte pe noi de Homer. Această perioadă îndelungată, cu nenumăratele sale popoare, poate fi studiată cu ajutorul unei arhive istorice continue, care ne permite să urmărim circumstanţele schimbătoare şi reacţiile umane la un nivel mai detaliat decât oriunde altundeva în lumea antică. Trecutul a fost descris ca o ţară străină, iar studierea lui, ca o călătorie: întâlnim oameni care ne seamănă, dar care sunt totodată profund diferiţi. Ca şi atunci când călătorim, accesul ne este restricţionat şi nu reuşim să vedem totul. Cu toate acestea, dispunem de foarte multe informaţii despre Orientul Apropiat antic, iar această bogăţie de izvoare ne permite să vedem mult mai multe decât în cazul a numeroase alte culturi din Antichitate.

Ca turişti într-o ţară străină, nu înţelegem tot ce vedem, deoarece nu participăm cu adevărat la vieţile şi culturile întâlnite. Totuşi, învăţăm să înţelegem diferenţele ca reacţii la provocări şi oportunităţi la fel de omeneşti ca ale noastre. Descoperim că tiparele noastre comportamentale şi cognitive nu sunt singurele care au logică. Istoricii sunt precum ghizii de călătorie: pretinzând o mai mare familiaritate cu ţările străine decât cititorii lor, subliniază ceea ce li se pare interesant şi îşi exprimă entuziasmul într-o manieră pe care o consideră logică. Speră să-şi informeze cititorii, invitându-i totodată să cerceteze mai mult. Acesta e şi scopul cărţii de faţă: oferă o introducere într-un subiect bogat şi fascinant, care poate fi analizat în mai multe feluri şi din perspective diferite. Este O istorie, nu Istoria. Cum materialul disponibil este atât de abundent şi divers, o lucrare de sinteză ca aceasta va prezenta în mod inevitabil viziunea autorului asupra subiectului, iar interesele şi prejudecăţile mele se reflectă evident în temele abordate şi în interpretările sugerate. Intenţia mea nu este să scriu o istorie definitivă a acestei regiuni şi a acestei epoci din istoria omenirii, ci de a-i inspira pe cititori să călătorească mai departe pe cont propriu în lumea Orientului Apropiat antic.

Aceasta este a treia ediţie a cărţii în limba engleză, scrisă la un deceniu de la apariţia primeia*. Cititorii familiarizaţi cu ediţiile anterioare vor observa în text atât schimbări minore, cât şi majore. Acestea se datorează parţial rezultatelor noilor cercetări, care continuă cu toate că, din cauza actualelor evenimente tragice din Orientul Mijlociu, multe părţi ale regiunii nu mai pot fi vizitate. Unele schimbări sunt rezultatul propriei reconsiderări a lucrurilor şi al intereselor mele fluctuante, deşi îmi menţin abordarea de bază ce plasează în centrul naraţiunii istoria politică. Altele au fost inspirate de diferite recenzii publicate sau de sugestiile unor profesori care folosesc această carte la cursuri. Am adăugat un capitol la sfârşit şi am introdus o nouă secţiune, „Controverse”, la fiecare capitol. Deoarece o asemenea sinteză se bazează, prin natura sa, pe aserţiuni şi ignoră discuţiile dintre cercetători pe marginea mai tuturor subiectelor, ofer secţiuni în care prezint o serie de abordări şi poziţii ale istoricilor asupra anumitor aspecte, precum şi referinţe bibliografice. Acestea sunt în număr limitat, dar sper să le dezvăluie studenţilor modul în care cercetătorii discută în contradictoriu şi îşi schimbă viziunile asupra anumitor subiecte.

Aş vrea să mulţumesc echipei de la Wiley Blackwell pentru sprijinul neîntrerupt oferit pentru această carte. Le sunt profund îndatorat mai multor generaţii de studenţi de la Columbia University şi, pentru o vreme, de la University of Oxford, care continuă să mă forţeze să dau un sens materialului pe care îl studiez şi care fac să merite tot efortul prin simpla lor prezenţă.

Marc Van De Mieroop

New York

* Prima ediţie: A History of Ancient Egypt, Wiley-Blackwell, Oxford, UK, 2011 (n.tr.).

Nota autorului

Am încercat să redau numeroasele nume de locuri şi persoane din această carte în aşa fel încât să fie cât mai uşor de recunoscut. Astfel, dacă există o variantă familiară, de exemplu, Nabucodonosor în loc de Nabu-kudurri-usur, Alep în loc de Halab, o folosesc pe aceea. Colegii mei îşi dau seama că practica mea nu este consecventă, dar ştiu care sunt diferitele forme ale unor asemenea nume. Pentru alţii, sper să uşureze lectura acestei cărţi. Nu am încercat să reprezint anumite forme fonetice ale limbilor din Orientul Apropiat, precum „s”-ul accentuat, pronunţat „ţ”, care aici apare, simplu, „s”. Vocalele lungi nu sunt indicate în mod deosebit decât atunci când un termen este în akkadiană.

Am încercat să folosesc cu măsură termeni din diferitele limbi antice ale Orientului Apropiat, dar când o fac urmez practica obişnuită a disciplinei de a le reda în italice, cu excepţia celor în sumeriană, care sunt cu stil normal.

În traducerile textelor antice, reconstituirile pasajelor incomplete nu sunt întotdeauna indicate, pentru ca textul să fie mai lizibil. Atunci când sunt indicate, apar între paranteze pătrate. Când un cuvânt este parţial între paranteze, înseamnă că o parte este încă lizibilă. Traducerile nesigure sunt în italice.

Capitolul 1

Probleme introductive

1.1. Ce este Orientul Apropiat antic?

Puţini oameni mai folosesc astăzi sintagma „Orientul Apropiat”. Şi totuşi a supravieţuit în studiul istoriei antice în cadrul unei ştiinţe ce îşi are originea în secolul al XIX-lea, când desemna rămăşiţele Imperiului Otoman de pe coastele estice ale Mării Mediterane. Astăzi numim această zonă geografică Orient Mijlociu, dar cele două sintagme nu sunt tocmai echivalente – de aceea istoricii Antichităţii şi arheologii continuă să vorbească despre Orientul Apropiat. Această practică implică deja o oarecare confuzie în privinţa istoriei antice a zonei, iar limitele geografice ale regiunii pot diferi în mod substanţial de la un studiu la altul. Aşadar, sunt necesare câteva precizări referitoare la conţinutul acoperit de prezentul volum.

În această sinteză a istoriei, Orientul Apropiat reprezintă regiunea ce se întinde de la coasta orientală a Mediteranei la centrul Iranului şi de la Marea Neagră la Marea Roşie. Egiptul, a cărui istorie antică se intersectează cu cea a Orientului Apropiat în numeroase momente, nu este inclus aici, cu excepţia perioadei în care imperiul său s-a extins în Asia, în a doua jumătate a celui de-al doilea mileniu. Graniţele rămân neclare deoarece, în principiu, studiem un set de zone-nucleu, iar întinderea fiecăreia s-a schimbat de-a lungul timpului. Esenţială în orice cercetare a Orientului Apropiat în Antichitate este Mesopotamia, o denumire pe care o folosim pentru a desemna teritoriul dintre fluviile Tigru şi Eufrat din Irakul modern şi din nordul Siriei. A fost locul în care s-au dezvoltat multe culturi şi formaţiuni politice, a căror succesiune o cunoaştem destul de bine pe baza documentaţiei abundente de care dispunem. Uneori statele mesopotamiene s-au extins mult peste graniţele lor obişnuite, atrăgând în sfera lor de influenţă regiuni altfel puţin cunoscute, precum Peninsula Arabă. Acelaşi lucru e valabil şi în cazul altor nuclee din centrul Anatoliei, din sud-vestul Iranului şi din alte părţi. Ca istorici, ne bazăm pe izvoare; acoperirea lor, atât geografică, cât şi în privinţa aspectelor de viaţă descrise, fluctuează enorm de-a lungul istoriei. Când menţionează o activitate într-un loc, acel loc devine parte a Orientului Apropiat; când nu se întâmplă asta, avem puţine lucruri de spus. Istoria antică a Orientului Apropiat e asemenea unei camere obscure în care izvoarele oferă fascicule izolate de lumină, unele mai strălucitoare decât altele. Luminează mai bine anumite locuri şi epoci, dar lasă în umbră mult din ce rămâne. Este sarcina istoricului să potrivească toate acestea într-un întreg.

Limitele cronologice ale istoriei Orientului Apropiat antic sunt de asemenea ambigue, atât data începutului, cât şi cea a sfârşitului epocii fiind variabile. Dacă socotim că istoria se bazează pe izvoare scrise, aşa cum adeseori se face în mod tradiţional, originea scrierii în Babilonia în jurul anului 3000 î.Hr. trebuie considerată începutul istoriei. Totuşi, scrierea e doar una dintre inovaţiile cu rădăcini în timpuri mai vechi, iar cele mai timpurii texte nu relevă nicio informaţie „istorică”, în afara aceleia că oamenii puteau să scrie. Aşadar, majoritatea istoriilor Orientului Apropiat încep în aşa-zisa preistorie, deseori în jurul anului 10000, şi prezintă realizările de dinaintea existenţei scrierii. Atât de multe schimbări au avut loc în modul de viaţă al oamenilor în aceşti 7.000 de ani, încât merită o analiză profundă, bazată pe izvoare şi metode arheologice. Nu există destul spaţiu în această carte, al cărei scop este să trateze aprofundat perioadele istorice, pentru a prezenta cum se cuvine toate inovaţiile preistorice. Prin urmare, vom porni de la sfârşitul mileniului patru, când mai multe procese evolutive preistorice au culminat simultan şi, de asemenea, a apărut scrierea, care a schimbat natura izvoarelor noastre. Voi aminti doar superficial, în această introducere, realizările preistorice.

Istoria cunoaşte rareori sfârşituri clar delimitate. Chiar şi atunci când statele sunt distruse definitiv, ele lasă în urmă o influenţă a cărei durată depinde de aspectul istoric considerat: politic, economic, cultural sau altul. Dar istoricul trebuie să se oprească undeva şi să-şi justifice alegerea. Diferite date sunt vehiculate pentru sfârşitul istoriei antice a Orientului Apropiat, cele mai întâlnite fiind momentul căderii ultimei dinastii mesopotamiene autohtone, în 539, sau înfrângerea Persiei de către Alexandru Macedon, în 331. Am ales ca Alexandru să fie cel din urmă personaj din istoria politică, deoarece, chiar dacă schimbările impuse de el nu au fost esenţiale pentru majoritatea oamenilor acelor timpuri, accesul nostru la informaţia istorică se modifică începând din timpul domniei lui. Trecerea graduală de la izvoare indigene la cele externe clasice necesită o abordare istoriografică diferită. Infiltrarea elenismului constituie o limită convenabilă, pentru că accesul istoricului la evenimente se schimbă considerabil.

Aproape 27 de secole s-au scurs între anii 3000 şi 331. Puţine ramuri ale istoriei au de-a face cu o perioadă atât de lungă, comparabilă cu cea tratată în sintezele de istorie a Europei care leagă Grecia homerică de prezent. Deşi putem observa perioade distincte în istoria occidentală şi putem evalua schimbările fundamentale ce au avut loc de-a lungul timpului, este greu să se procedeze la fel în cazul istoriei Orientului Apropiat. Depărtarea noastră de acest Orient, atât în timp, cât şi în spirit, ne conduce uneori spre o viziune ce diminuează distincţiile şi reduce totul la o mare masă statică. Pe de altă parte, se poate utiliza o abordare diametral opusă, fragmentându-se această istorie în nişte segmente scurte, coerente şi uşor de gestionat. Discontinuitatea devine prin urmare punctul de interes. Această abordare stă la baza periodizării istoriei Orientului Apropiat, care reuneşte o succesiune de etape, denumite de cele mai multe ori după dinastiile regale. Fiecare etapă a cunoscut ciclul său de dezvoltare, apogeu şi declin, asemenea unei entităţi biologice, iar între acestea au survenit aşa-numite „Evuri Întunecate”, perioade de tăcere istorică.

În această lucrare mă situez pe o poziţie intermediară şi, cu toate că păstrez tradiţionala împărţire în perioade dinastice, le grupez în unităţi mai mari. Nu trebuie să supraevaluăm continuităţile, dar putem recunoaşte modele repetitive de bază. Din punct de vedere politic, de exemplu, deseori în Orientul Apropiat puterea era fragmentată şi existau doar perioade relativ scurte de centralizare sub conducători sau dinastii a căror întindere teritorială creştea tot mai mult. Dar aceste momente de centralizare tind să ne atragă în mai mare măsură atenţia, deoarece au scos la iveală un număr mare de izvoare scrise şi arheologice. Dacă luăm în considerare dezvoltarea tot mai accentuată a formelor de organizare politică, istoria e împărţită în epoca oraşelor-state, cea a statelor teritoriale şi cea a imperiilor, fiecare cu momentele sale de măreţie şi declin (dacă echivalăm puterea cu măreţia). Oraşul-stat a fost elementul politic principal între anii 3000 şi aproximativ 1600, statele teritoriale au devenit dominante în regiune din acel moment până la începutul primului mileniu, iar imperiile au fost caracteristice istoriei ulterioare. Statele mesopotamiene oferă cele mai convingătoare dovezi ale acestor etape de dezvoltare, dar este clar că acestea au existat şi în alte locuri ale Orientului Apropiat.

În fond, existenţa şi abundenţa izvoarelor definesc Orientul Apropiat antic ca subiect istoric şi îi marchează etapele. Numeroase dovezi scrise şi arheologice apar în anumite locuri şi în anumite momente, iar aceste locuri şi momente formează nucleul subiectului. Culturile mesopotamiene excelează din acest punct de vedere. Au fost în general cele mai importante civilizaţii ale timpului lor şi au avut impact asupra întregului Orient Apropiat. Pentru perioadele în care s-au aflat sub influenţa sau controlul lor, zonele nonmesopotamiene au intrat în sfera cercetării noastre; în afara acestor perioade, deseori pierdem urma a ceea s-a întâmplat dincolo de graniţele Mesopotamiei. Explorările arheologice din ultimele decenii au arătat tot mai mult că alte regiuni ale Orientului Apropiat s-au dezvoltat independent de Mesopotamia şi că nu toate inovaţiile culturale pot fi atribuite acestei regiuni. Totuşi, rămâne dificilă realizarea unei istorii continue a acestor regiuni fără a urma modelul ce are Mesopotamia în centru. Mesopotamia conferă unitate geografică şi cronologică istoriografiei Orientului Apropiat antic. Folosirea unei scrieri străvechi, păstrarea tradiţiilor religioase şi continuitatea culturală de la al treilea până în primul mileniu ne permit să tratăm istoria sa ca pe un întreg. Studiul celorlalte culturi ale regiunii este ancorat în cel al culturii mesopotamiene, dar nu ar trebui să ignorăm contribuţia lor la istoria Orientului Apropiat.

1.2. Izvoarele

Prezenţa izvoarelor determină limitele istoriei Orientului Apropiat. Din fericire, aceste izvoare sunt abundente şi variate pe toată durata acestei istorii. Au supravieţuit sute de mii – o estimare recent publicată menţionează mai mult de un milion – de texte, sursa primară pentru istoric. Din cele mai vechi timpuri, regii au cioplit inscripţii pe monumente din piatră, multe dintre acestea constituind primele descoperiri arheologice din Mesopotamia în epoca modernă. Mai importantă a fost totuşi tăbliţa de lut, materialul de scris inventat în sudul Mesopotamiei şi adoptat de toate culturile Orientului Apropiat. Tăbliţa de lut are o durată remarcabilă în solul arid al regiunii, iar texte de la chitanţa pentru o singură oaie până la cuprinzătoarea Epopee a lui Ghilgamesh sunt din belşug. Supravieţuirea a numeroase documente de uz cotidian diferenţiază Orientul Apropiat de alte culturi antice. În Egipt, Grecia şi Roma au fost înscrisuri similare, dar pe pergament şi papirus, materiale ce au supravieţuit doar în condiţii extraordinare. Scrierile din Orientul Apropiat antic sunt bogate nu doar în privinţa cantităţii, ci şi a conţinutului: sunt documentate economia, activităţi edilitare regale, campanii militare, chestiuni guvernamentale, literatura, ştiinţa şi multe altele.

Caseta 1.1. Ce ascunde un nume?

Aşa cum utilizarea sintagmei „Orient Apropiat” este neobişnuită în zilele noastre în afara studiului istoriei antice şi arheologiei, înţelesul exact al multor denumiri geografice este specific acestor discipline. De cele mai multe ori, folosirea ţine de deprindere şi rareori sunt explicate semnificaţiile numelor. De regulă derivă din izvoare antice, dar înţelesul le-a fost modificat pentru a indica o realitate oarecum diferită, urmând de obicei terminologia imperială britanică a secolului al XIX-lea, când s-a dezvoltat studiul Orientului Apropiat antic. Un asemenea termen este „Mesopotamia”, o denumire grecească pentru regiunea înconjurată de marele meandru al Eufratului în Siria, aplicată acum întregii regiuni dintre Tigru şi Eufrat şi uneori chiar şi dincolo de aceste hotare. Două zone distincte alcătuiesc Mesopotamia: Asiria în nord şi Babilonia în sud. La origine, aceştia sunt termeni politici ce se referă la state existente după 1450 î.Hr., dar sunt deseori utilizaţi doar ca denumiri geografice pentru orice perioadă istorică – în acest fel o să-i folosesc şi eu în continuare. Mulţi cercetători utilizează şi un alt termen politic, „Sumer” (sau, uneori, nonexistentul „Sumeria”), pentru a se referi la jumătatea sudică a Babiloniei în mileniile patru şi cinci. Eu nu urmez această practică.

În afara Mesopotamiei, istoriile Orientului Apropiat antic vorbesc deseori despre Levant, adică locul de unde răsare soarele, din perspectiva europeană, pentru a desemna regiunea ce se întinde de-a lungul coastei estice a Mediteranei, între Turcia şi Egipt. La nordul ei, partea asiatică a Turciei moderne este desemnată cu numele Anatolia, derivat din cuvântul grecesc pentru răsărit. De asemenea, sintagma, de origine latină, Asia Mică se referă la aceeaşi regiune. Apar şi nume de ţări precum Iran, Siria, Egipt şi Israel, dar graniţele lor nu coincid perfect cu cele ale statelor-naţiuni moderne. Utilizarea termenului „Irak” este rară, cu excepţia publicaţiilor britanice. „Siria-Palestina” şi adjectivul „siro-palestinian” sunt termeni pur geografici. Toate acestea pot crea confuzii la început, dar devine foarte repede clar la ce se referă autorul.

Materialul arheologic a devenit tot mai important ca instrument de lucru al istoricului. Săpăturile ne permit nu doar să stabilim, de exemplu, prezenţa hitiţilor în nordul Siriei în secolul al XIV-lea, ci şi să studiem condiţiile materiale ale vieţii lor acolo. Orientul Apropiat e acoperit cu movile artificiale, lăsate în urmă de-a lungul secolelor de cei care au locuit aici. Acestea sunt numite tell în arabă, tepe în persană şi hüyük în turcă, termeni pe care îi găsim în denumirea majorităţii siturilor arheologice. Posibilităţile de excavare sunt atât de mari, încât până acum, în ciuda a mai mult de 150 de ani de muncă, nu am făcut decât să zgâriem suprafaţa pământului. Oraşe de mare importanţă, cum ar fi Uruk, Babilon, Ninive şi Hattusa, au fost explorate timp de mai multe decenii şi au scos la iveală numeroase clădiri, monumente, artefacte şi texte. Dar când se compară tot ce s-a descoperit cu ceea ce rămâne ascuns, devine clar că suntem doar la început. Rămân mii de situri neexplorate, nu toate putând fi investigate în mod sistematic. Pentru că sunt mereu construite baraje, şosele şi întreprinderi agricole care ameninţă să distrugă siturile antice, eforturile de salvare determină de multe ori selecţia a ceea ce trebuie excavat.

Nu ar trebui să subestimăm influenţa pe care suişurile şi coborâşurile explorării arheologice o au asupra viziunii noastre despre istoria Orientului Apropiat. În special circumstanţele politice din zilele noastre în Orientul Mijlociu au determinat locurile unde sunt permise excavări. Competiţia imperială dintre Marea Britanie şi Franţa de la mijlocul secolului al XIX-lea a făcut ca reprezentanţii acestor ţări să-şi îndrepte atenţia asupra marilor situri din nordul Irakului, regiunea Asiriei. Acolo au descoperit cele mai impresionante monumente pentru a fi expuse în muzeele naţionale, fapt ce a trezit un interes timpuriu legat de istoria asiriană. Doar ulterior, când au apărut întrebări referitoare la origini, arheologii au explorat în mod sistematic sudul Irakului, în căutarea sumerienilor care au trăit acolo anterior. Evenimente mai recente au avut un impact dramatic asupra cercetării arheologice. Revoluţia din Iran din 1979, războaiele din Irak din 1991 şi 2003, războiul civil în desfăşurare din Siria şi alte conflicte i-au obligat pe arheologi să abandoneze anumite proiecte, mai ales în inima Mesopotamiei. Au căutat noi terenuri în regiuni considerate anterior periferice, relevând astfel evoluţiile acestora. Ca o consecinţă, ne-au obligat să reconsiderăm întâietatea şi dominanţa Mesopotamiei în multe aspecte ale istoriei.

Trebuie notat un ultim aspect legat de distribuţia şi natura izvoarelor. În Orientul Apropiat antic există o corelaţie directă între centralizarea puterii din punct de vedere politic, dezvoltarea economică, arhitectura monumentală şi producţia în creştere de documente scrise de toate felurile. Aşadar, izvoarele, atât cele arheologice, cât şi cele textuale, accentuează momente de dominaţie politică. Prin natura sa, istoria este o ştiinţă pozitivistă (adică discutăm doar ce s-a păstrat) şi în chip necesar se concentrează pe acele momente pentru care există izvoare din abundenţă. Între acestea au apărut ceea ce numim „Evuri Întunecate”. Totuşi, există o acoperire aproape completă pentru cele trei milenii de istorie a Orientului Apropiat antic, şi de multe ori izvoarele sunt abundente. Tot ce avem la dispoziţie pentru Babilonia secolului XXI, de exemplu, întrece ca număr şi conţinut documentele scrise în multe dintre perioadele ulterioare ale istoriei. Orientul Apropiat antic oferă primele culturi din istoria universală pentru care se poate face cu adevărat şi în amănunt cercetare istorică. În această cercetare trebuie totuşi să rămânem conştienţi de natura izvoarelor. Din moment ce provin aproape exclusiv de la instituţii şi indivizi care deţineau puterea, acestea se concentrează pe activităţile acestora şi prezintă propriile lor perspective. Întotdeauna prezintă succesele regilor, de exemplu, niciodată eşecurile lor. Îi prezintă pe cei care deţin puterea ca fiind singurii actori ai societăţii, ignorând oameni sau procese ce se opuneau acţiunilor lor sau le slăbeau eficienţa. Este uşor să fim induşi în eroare şi să vedem istoria Orientului Apropiat antic drept o lungă succesiune de fapte glorioase ale regilor, a căror stăpânire asupra societăţilor era absolută. Cu siguranţă nu s-a întâmplat aşa, şi de-a lungul istoriei anumite politici au eşuat, s-au manifestat curente adverse, indivizi şi comunităţi au scăpat de sub controlul pe care izvoarele oficiale îl proclamau şi aşa mai departe. Au existat şi texte în opoziţie, dar nu le putem recupera din relatări explicite. Suntem nevoiţi, în schimb, să punem sub semnul întrebării relatările pe care le avem – să citim printre rânduri –, pentru a ne forma o imagine echilibrată.

1.3. Geografia

Orientul Apropiat e o vastă întindere de pământ aflată la intersecţia a trei continente: Africa, Asia şi Europa. Trei plăci tectonice se întâlnesc în acel loc şi mişcările lor determină geologia regiunii. Partea nordică a plăcii arabe, aflată sub cea iraniană, o împinge pe aceasta în sus, în timp ce ea se scufundă. La întâlnirea celor două plăci s-a format o lungă depresiune ce se întinde de la Marea Mediterană la Golful Persic şi de-a lungul căreia curg cele două fluvii, Tigrul şi Eufratul, care transformă zona deşertică într-un ţinut foarte fertil peste tot unde ajung apele lor. Placa africană şi cea arabă se întâlnesc la extremitatea occidentală a Orientului Apropiat şi sunt separate de o vale îngustă de-a lungul munţilor Aman şi Liban, ce se desfăşoară paralel cu coasta mediteraneeană. Există puţin loc pentru aşezări, cu excepţia sudului, unde câmpia devine mai lată. Nordul şi estul Orientului Apropiat sunt de asemenea dominate de lanţuri muntoase, Taurus şi Zagros, în care îşi au izvoarele toate râurile din zonă. Sudul regiunii este un uriaş teren plat, formând Deşertul Siriei şi Deşertul Arabiei. Acestea devin mai muntoase pe măsură ce ne îndreptăm spre sud şi sunt aproape în totalitate lipsite de apă.

Fenomenele geologice, cutremurele şi erupţiile vulcanice, precum şi efectele vântului, ale ploii şi ale apei au creat o zonă foarte diversificată. Deşi există imaginea generală a unui Orient Mijlociu ca o întindere plată şi monotonă, variaţia formelor naturale de relief este enormă, de la mlaştini întinse la vaste deşerturi aride şi de la zone aluvionare aflate la joasă altitudine la munţi înalţi. De asemenea, la scară locală există o bogată variaţie ecologică în microclimate distincte. Două exemple demonstrează acest fapt. Babilonia, zona dintre Golful Persic şi Bagdadul modern, poate părea o regiune cu puţină diversitate, care se baza pe irigaţiile din apele Tigrului şi Eufratului pentru a putea supravieţui. Dar această fâşie conţinea zone ecologice foarte diferite. Nordul era un platou deşertic unde agricultura era posibilă doar în văile înguste ale râurilor. Mai în aval, râurile intrau într-un teren aluvionar plat, dar încă aveau canale bine definite, permiţând o agricultură bazată pe irigaţii în câmpuri paralele. La sud de oraşul Babilon, râurile se despărţeau în braţe ce îşi schimbau mereu cursul şi care curgeau aproape deasupra solului, iar numeroase canale construite de oameni aduceau apa pe terenurile cultivate. În sfârşit, lângă Golful Persic, mlaştini întinse făceau imposibilă agricultura. În fiecare dintre aceste zone existau nişe ecologice distincte foarte apropiate una de alta, depinzând de accesul la apă şi de alţi factori, fiecare oferind o varietate de resurse: peşte şi trestie în mlaştini, paie pentru turmele de oi în stepa nordică şi aşa mai departe. Dimensiunea şi poziţia acestor nişe se schimbau datorită factorilor naturali şi activităţii omului, iar peisajul a suferit modificări în timp. Dar diversitatea naturală a caracterizat întotdeauna zona pe care o numim, pe scurt, Babilonia.

În munţii Libanului exista o mai mare varietate de ecosisteme. Valea Beqa’a, între munţii Liban şi Antiliban, are o lungime de 100 de kilometri şi o lăţime de 25 de kilometri. Pe hartă, această zonă apare uniformă, dar găsim diferenţe locale. Munţii înalţi aduc multă ploaie în partea de vest; în consecinţă, partea din est este aridă. Izvoarele, deşi numeroase, sunt împrăştiate inegal în regiune, iar fluviul Orontes nu constituie o sursă optimă pentru irigaţii. Zonele umede alternează cu cele foarte arid, iar zonele cu horticultură intensivă alternează cu cele potrivite doar crescătorilor de animale. Valea este aşadar o colecţie de microecologii, fiecare favorizând un alt mod de existenţă.

În cadrul acestei vaste întinderi trebuie să recunoaştem, aşadar, o mare variaţie a mediului înconjurător. Totuşi, există anumite caracteristici de bază cu importante repercusiuni asupra mijloacelor de trai ale locuitorilor. Agricultura, condiţie obligatorie pentru aşezarea permanentă a unui mare număr de oameni, este dificilă. Precipitaţiile sunt sărace aproape pretutindeni din cauza munţilor înalţi din vest care feresc de ploaie întinderi mari ale Orientului Apropiat. Agricultura bazată pe precipitaţii, aşa-numita cultură uscată, are nevoie de cel puţin 200 mm de apă anual. Izohieta de 200 mm, adică linia imaginară ce uneşte punctele cu acelaşi nivel de precipitaţii, descrie un larg arc de cerc din sudul Levantului până la Golful Persic. Munţii şi dealurile primesc mai multă apă, câmpiile mai puţină sau chiar deloc. Dar linia pe hartă este înşelătoare: variaţia anuală este mare şi există o întinsă zonă marginală care uneori primeşte suficientă ploaie, dar alteori nu. Agricultura bazată pe precipitaţii este garantată numai pe izohieta de 400 mm. Efectul asupra aşezărilor omeneşti este drastic. Sub izohieta de 400 mm, agricultura este posibilă doar în prezenţa râurilor care pot asigura apă pentru irigaţii. Tigrul şi Eufratul oferă acest ajutor câmpiei mesopotamiene, unde precipitaţiile sunt rare şi neregulate. Aceste două fluvii şi afluenţii lor, râurile Balikh, Habur, Zabul Mare şi Zabul Mic, Diyala, Kerkheh şi Karun, izvorăsc din munţii din Turcia şi Iran, unde sunt alimentaţi de zăpadă şi ploaie. Fiind cursuri perene, apa lor poate fi direcţionată pentru irigarea culturilor, cu o administrare judicioasă şi cu ajutorul unor tehnici despre care vom vorbi mai jos în acest capitol.

E foarte posibil să fi fost perioade lungi de secetă în intervalul pe care îl studiem. Deşi putem presupune că în ultimii 10.000 de ani clima Orientului Apropiat nu s-a schimbat în mod substanţial, fără îndoială că orice oscilaţie, cât de marginală, a avut consecinţe serioase asupra locuitorilor şi a afectat evoluţia istorică. Oare aşa-numitul Ev Întunecat a survenit în urma faptului că clima a devenit uscată? Ar fi putut face imposibilă agricultura alimentată de ploaie în zonele care de obicei se baza pe ea şi ar fi putut scădea debitele râurilor într-atât încât suprafeţele irigate ar fi fost reduse substanţial. Sau ar trebui să ne bazăm pe factorul uman în încercarea de a explica asemenea perioade? Vom vedea că explicaţiile privind declinul şi prăbuşirea sunt întotdeauna complexe şi implică mai mulţi factori. Probabil clima a jucat de multe ori un rol important, dar din păcate nu dispunem de suficiente detalii asupra climei antice pentru a o considera o explicaţie istorică pentru profundele schimbări politice şi economice pe care le observăm.

Harta 1.1. Orientul Apropiat antic

O a doua caracteristică geografică importantă implică graniţele. Acestea au fost create de munţi, mări şi deşerturi, toate putând fi traversate, deşi doar prin anumite locuri şi doar cu ajutorul anumitor tehnologii. Munţii Taurus şi Zagros constituiau obstacole masive spre statele Mesopotamiei şi nu puteau fi trecute decât prin văile râurilor. Expansiunea militară era aşadar restrânsă în acest areal, chiar şi în cazul unei mari puteri ca Asiria. Lanţurile muntoase din Levant lăsau un coridor îngust pentru circulaţie doar din nordul Siriei spre Egipt, iar controlul asupra unei singure văi putea bloca trecerea între aceste două zone. În munţi locuiau şi multe populaţii pe care statele analizate de noi nu au reuşit să le guverneze. Pentru locuitorii câmpiilor, munţii erau întotdeauna o privelişte înfricoşătoare şi neospitalieră.

Mările formau alt fel de graniţe, cele mai importante fiind Mediterana şi Golful Persic. Într-adevăr, constituiau o graniţă, dar odată traversate ofereau acces spre regiuni îndepărtate. Astfel, Golful Persic şi mlaştinile din preajma lui erau limita sudică a Mesopotamiei, dar din mileniul cinci mesopotamienii navigau în ambarcaţiuni primitive spre regiuni de-a lungul coastelor Golfului. Pe la sfârşitul mileniului patru, navigatorii ar fi putut ajunge în Egipt pe această cale, iar în mileniul trei şi la începutul mileniului doi contactele pe calea apei cu valea Indului erau obişnuite. Mediterana oferă o perspectivă diferită. Existau puţine porturi de-a lungul coastei sale, niciunul mai jos de Jaffa. Cu toate acestea, până la finele mileniului trei, egeenii au ajuns pe coasta siro-palestiniană, iar în a doua jumătate a mileniului doi navigaţia era un lucru obişnuit în bazinul oriental al Mării Mediterane. În jurul anului 1200, inovaţiile tehnologice au permis locuitorilor din porturile siro-palestiniene să călătorească pe distanţe mai mari şi toată Mediterana a ajuns să le fie la îndemână. Fenicienii din mileniul unu au fondat colonii spre vest până în îndepărtata Spanie şi coasta atlantică a Africii de Nord.

O graniţă mai impresionantă o constituia marele deşert ce se întindea între Mesopotamia şi Levant. Timp de milenii oamenii nu puteau să călătorească decât de-a lungul văilor Tigrului şi Eufratului şi să străbată stepa din nordul Siriei. Odată cu domesticirea cămilei, în jurul anului 1000, a fost posibilă traversarea directă, deşi acest lucru nu se întâmpla prea frecvent. Chiar dacă grupuri mici puteau străbate deşertul direct, lipsa apei obliga armatele să ocolească prin Levant şi nordul Siriei pentru a ajunge din Egipt în Mesopotamia. În deşert, ca şi în munţi, locuiau grupuri duşmănite şi temute de ocupanţii stabili ai regiunii, nomazi al căror stil de viaţă era dispreţuit şi care erau imposibil de controlat. Chiar dacă deşertul putea fi traversat, statele Orientului Apropiat nu-i puteau supune locuitorii.

Permisivitatea graniţelor nu numai că a îngăduit locuitorilor Orientului Apropiat să iasă afară, ci a oferit şi străinilor ocazia să intre în regiune. Poziţionarea zonei la întâlnirea a trei continente este unică în lume. Populaţii din Africa, Europa şi Asia au imigrat în regiune din preistoriei până în zilele noastre, provocând interacţiuni, schimburi de tehnologie şi sporind presiunea asupra resurselor naturale. Aşa se poate explica multitudinea de „revoluţii” ce au avut loc în modul de viaţă al locuitorilor: apariţia agriculturii, a oraşelor şi a imperiilor. În mod sigur au avut loc migraţii ale populaţiei de-a lungul istoriei antice, dar studierea lor e dificilă. Putem spune cu certitudine că triburile mongole care au invadat Irakul în secolul al XIII-lea d.Hr. au venit din interiorul Asiei, dar nu putem fi la fel de siguri în privinţa originii hitiţilor, de exemplu. E posibil ca vorbitori ai unei limbi indo-europene să fi venit dintr-o regiune din nordul Indiei şi să fi ajuns în Anatolia la începutul mileniului doi. Dar presupusa origine a indo-europenilor undeva la nord de India poate fi doar o himeră şi, la fel de bine, e posibil ca vorbitorii de limbi indo-europene să fi locuit în Anatolia încă din preistorie şi să fi fost documentaţi istoric doar la începutul mileniului doi. Acelaşi lucru e valabil şi pentru multe alte populaţii – sumerieni, hurieni, popoarele mării, israeliţi ş.a. – despre care se credea odinioară că invadaseră părţi din Orientul Apropiat. Reluând metafora de mai devreme, Orientul Apropiat este o pată de lumină într-o lume preistorică întunecată. Când un popor îşi face brusc apariţia este greu de stabilit dacă vine de departe sau din apropiere ori dacă au existat dintotdeauna în regiunea în care apar prima oară în documente.

1.4. Evoluţia preistorică

Trebuie să abordăm studiul îndelungatei evoluţii culturale din preistorie dintr-o perspectivă ce ţine cont de întregul Orient Apropiat. În ciuda imensei diversităţi ecologice a regiunii, observăm dezvoltări simultane în mai multe locuri. Cronologia exactă a evenimentelor este încă nesigură şi dezbătută, dar ştim destul de bine care au fost în mare tendinţele. Cu precădere de la începutul Neoliticului, în jurul anului 9000, s-au succedat o serie de evenimente culturale importante care au asigurat baza civilizaţiilor istorice ulterioare.

Cea mai importantă descoperire a fost agricultura, care a făcut ca grupuri mari de oameni să poată rămâne în acelaşi loc pe tot parcursul anului. Orientul Apropiat a fost cea dintâi regiune a lumii în care s-a practicat agricultura. Procesul a durat milenii şi a presupus aclimatizarea plantelor, în special a cerealelor, şi domesticirea animalelor. Siturile arheologice care prezintă aceste schimbări sunt localizate de regulă la marginile diferitelor zone ecologice, unde oamenii au profitat de varietatea resurselor vegetale şi au vânat diverse animale. Această diversitate naturală descrisă mai sus ar putea fi unul dintre motivele pentru care agricultura a apărut atât de timpuriu în Orientul Apropiat. Oamenii s-au obişnuit atât de mult cu accesul la diferite resurse alimentare, încât au căutat să-şi asigure provizii prin imixtiunea în ciclul de viaţă al plantelor şi animalelor. Mai mult, şansa a făcut ca resursele sălbatice aflate la dispoziţia lor să fie mai potrivite decât altele pentru adaptarea la un cadru domestic. Grâul şi orzul recoltate pot fi depozitate pe o perioadă mult mai mare decât majoritatea plantelor africane, de exemplu.

Timp de milenii, omenirea supravieţuise procurându-şi hrana dintr-un anumit loc şi mutându-se când aceasta se termina. Vânătoarea suplimenta, probabil, o dietă bazată în principal pe cereale sălbatice, fructe, legume, peşte, crustacee şi orice altceva mai oferea mediul înconjurător. Modul lor de viaţă nu trebuie neapărat considerat aspru şi dificil. Studii etnografice arată că viaţa primilor agricultori era mai anevoioasă decât cea a vânătorilor-culegători, mai ales în zonele bogate în resurse ale Orientului Apropiat, unde mâncarea putea fi culeasă oricând, fără prea mult efort. În acest context, este greu să ne dăm seama de ce oamenii s-au îndreptat spre agricultură – poate dorinţa de a trăi în comunităţi mai mari a constituit motorul principal. În unele situri preistorice s-au găsit dovezi că a existat o puternică predispoziţie pentru cooperare chiar înainte de apariţia agriculturii. În situl de la Göbekli Tepe, din sud-estul Anatoliei, recent descoperit, s-au găsit structuri monumentale din piatră cu imagini gravate pe ele, care nu puteau fi construite decât de grupuri mari de muncitori. Aceştia proveneau probabil din numeroasele comunităţi ce căutau hrană în acea zonă şi care obişnuiau să se adune în acel loc pentru ceremonii religioase. Aşezările permanente făceau mai uşoare astfel de interacţiuni.

Controlul rezervei de hrană prin agricultura cerealieră a fost obţinut printr-o serie de paşi probabil accidentali din mileniul unsprezece până în mileniul şapte, pe măsură ce oamenii deveneau tot mai îndemânatici la semănat, cultivat, recoltat şi depozitat. Cerealele sălbatice au două caracteristici ce constituie o problemă pentru consumatorii umani – au tulpina slabă, astfel că seminţele se împrăştie uşor şi cad înainte de recoltare. De asemenea, este greu să se ajungă la sămânţă, aceasta fiind acoperită cu o coajă puternică, pentru a preveni germinaţia prematură. În timpul recoltei, oamenii adunau mai multe seminţe care nu căzuseră de la plante cu tulpini mai rezistente şi se axau pe cultivarea acestor soiuri. În mod conştient, alegeau probabil grâne cu coaja mai subţire, înmulţind astfel de specii. Timp de secole, oamenii au modificat genetic cerealele prin selecţie şi încrucişare. Alacul şi ghirca sălbatice din Orientul Apropiat s-au transformat în variantele moderne de grâu comun şi grâu pitic.

De asemenea, vânarea selectivă a animalelor sălbatice a înlocuit uciderea acestora fără discernământ de dinainte. Oamenii sacrificau animalele sălbatice pentru a obţine un echilibru de vârstă şi sex şi le protejau de prădători. Oaia şi capra au fost principalele animale domesticite, observându-se o preferinţă pentru rasele ce ofereau mai multe resurse, cum ar fi oile cu blana deasă. În timp, oamenii au devenit răspunzători pentru toate aspectele vieţii animalelor, al căror comportament s-a schimbat radical faţă de cel al strămoşilor lor şi ale căror trăsături fizice au devenit de asemenea foarte diferite. Oile au dobândit o blană lungă ce putea fi transformată în fir pentru ţesut. Câinii domestici mâncau cereale, lucru pe care strămoşii lor sălbatici nu l-ar fi făcut niciodată. Şi corpul oamenilor a suferit transformări. De exemplu, unii au dezvoltat enzimele necesare digerării laptelui neprocesat.

Prin urmare, nu a existat o trecere bruscă de la vânători-culegători la agricultori, fiind vorba mai degrabă de un proces lent, de-a lungul căruia oamenii se bizuiau tot mai mult pe mâncarea cultivată, dar încă îşi suplimentau alimentaţia cu resurse sălbatice. E clar că acest proces nu era ireversibil. Unele populaţii au fost nevoite să redevină vânători-culegători sau să-şi mărească porţia de hrană sălbatică atunci când stocul domestic nu le satisfăcea nevoile. Trebuie să ţinem cont de faptul că ambele moduri de trai au existat pe aceeaşi suprafaţă geografică: agricultura s-a dezvoltat acolo unde resursele sălbatice se găseau din abundenţă.

Agricultura le-a permis oamenilor să rămână în acelaşi loc perioade mai îndelungate. Diferitele culturi arheologice pe care le distingem între anii 9000 şi 5000 relevă o mai mare stabilitate a reşedinţei şi comunităţi mai numeroase. În materialul arheologic, casa este cel mai recognoscibil atribut al vieţii sedentare. În Levant, casele erau construite din piatră sau pe fundaţii de piatră; în restul Orientului Apropiat, zidurile erau din lut turnat, iar mai târziu din cărămizi de lut. Aşezările au devenit tot mai mari, dovedind astfel capacitatea de a hrăni un număr mai mare de oameni. În mileniul nouă a avut loc o trecere de la case circulare la case rectangulare, ceea ce dovedeşte coabitarea unor grupuri mai mari de oameni în cadrul unei ierarhii sociale, încăperile având diferite funcţionalităţi. În satele vechi ale mileniului nouă, oamenii foloseau recipiente din lut pentru a-şi depozita cerealele sălbatice şi cele cultivate, dar în mileniul şapte au descoperit tehnica producerii obiectelor din lut ars. Nefiind, poate, chiar o inovaţie tehnologică majoră, din moment ce era doar o extensie a practicilor mai vechi de depozitare şi de folosire a lutului, a înlesnit totuşi gătitul şi a permis păstrarea în siguranţă a bunurilor. În acelaşi timp, ceramica îi oferă arheologului un instrument extrem de folositor pentru datarea materialului excavat, în mare parte deoarece a fost o tehnologie în continuă schimbare (vezi caseta 1.2).

Caseta 1.2. Utilizarea olăritului în cercetarea arheologică

Rămăşiţele ceramice sunt un instrument important pentru arheolog. Olăritul este prezent pretutindeni în materialul arheologic, cioburile sunt aproape indestructibile, iar stilurile decoraţiei, precum şi formele vaselor se schimbă relativ repede de-a lungul timpului, indicând preferinţele diferitelor grupuri. Întocmai cum în zilele noastre forma şi decoraţia sticlelor de suc se schimbă şi putem data o fotografie după sticla din mâna unei persoane, tot aşa schimbările în stilul olăritului în Antichitate pot fi utilizate ca modalitate pentru datarea siturilor şi a straturilor arheologice din cadrul acestora. În consecinţă, culturile preistorice sunt adesea numite după tipul de olărit ce le reprezintă: Hassuna, Samarra, Obeid şi aşa mai departe, al căror stil a fost identificat prima oară în siturile cu aceleaşi nume (ilustraţia 1.1). Când mai multe asamblaje ceramice sunt descoperite în aceeaşi secvenţă stratigrafică, putem stabili cronologia lor aproximativă. Toate tell-urile Orientului Apropiat sunt acoperite de cioburi ce reprezintă perioadele de ocupaţie. Astfel, chiar şi fără săpătură, pe baza urmelor ceramice, arheologul poate stabili când a fost locuit respectivul sit.

Ilustraţia 1.1. Secvenţă ceramică. Formele şi decoraţiile ceramicii pot fi foarte diferite între diversele culturi arheologice, apărând astfel ca indicatori ai identităţii lor. În secvenţa din sudul Mesopotamiei, ceramica pictată din Obeid (a-g) e foarte diferită de sobrele vase din Uruk (h-n), care au înlocuit-o, dar, pe de altă parte, olarii din perioada Uruk au experimentat forme noi. Sursă: S. Pollock, Ancient Mesopotamia: The Eden that Never Was, Cambridge University Press, Cambridge, 1999, p. 4. După Neely şi Wright, 1994, fig. III.5c,f, III.4a,h, III7.d,f, III.8b,c; Safar et al., 1981, 74/8, 80/1, 9. Originalele autorului, prin bunăvoinţa lui S. Pollock

Până în anul 7000, în Orientul Apropiat existau sate complet agricole, toate situate în zone cu precipitaţii suficiente pentru a permite cultivarea. Centrul următoarelor inovaţii tehnologice se îndreaptă acum spre est, în special spre regiunea de sub zonele cu agricultură uscată, cu alte cuvinte, spre câmpiile Mesopotamiei. Imediat după anul 7000, comunităţi cultivatoare au apărut în zone din nordul Mesopotamiei cu precipitaţii insuficiente şi care aveau nevoie de irigaţii. Tehnologia devierii apelor râurilor şi bazinelor spre recolte fusese deja folosită cu mult înainte, în regiuni precum Levantul, dar odată cu relocarea în zone aride irigarea a devenit esenţială. S-a constatat o schimbare radicală în interacţiunea cultivatorilor cu culturile naturale. Dacă anterior preferau să cultive cereale care creşteau şi spontan, acum le duseseră în alte zone, care nu erau mediul lor natural şi unde depindeau în totalitate de îngrijirea oamenilor. Spre deosebire de Nilul egiptean, care se revarsă spre sfârşitul verii, exact atunci când e nevoie de câmpuri umede pentru semănat, nivelul apelor Tigrului şi Eufratului creşte la sfârşitul primăverii, când excesul de apă poate distruge culturile ajunse aproape la maturitate. Cele două fluvii au cele mai scăzute debite la începutul sezonului de însămânţare, iar agricultorii au fost nevoiţi să construiască bazine de acumulare şi canale pentru a controla apa şi a o elibera pe câmpuri doar la nevoie. Nu era necesar un sistem extrem de complex, ci unul pe care comunităţile mici să-l poată aplica, dar tot trebuiau să fie cunoscute ciclurile fluviilor şi ale culturilor, astfel că era nevoie de planificare şi organizare pentru a face posibilă irigarea cu ajutorul apelor curgătoare mesopotamiene.

Mici sisteme de irigaţie au apărut mai întâi pe colinele submontane de la poalele munţilor Zagros şi probabil în apropierea mlaştinilor din sudul Babiloniei. Tehnologia trebuia să fie însă perfecţionată înainte de a fi extinsă în sudul Mesopotamiei, unde netezimea câmpiei expunea culturile la inundaţii, în special din cauza Eufratului, a cărui vale e aproape inexistentă. Fluviul, cu numeroasele sale braţe şi canale antropice, trebuia controlat foarte atent, iar cultivatorii trebuiau să asigure nu doar irigarea recoltelor, ci şi protejarea lor de excesul de apă. La fiecare revărsare a unui braţ se forma un zăgaz natural din depozitele de aluviuni lăsate în urmă de apa care pierdea din viteză. Deşi aceste zăgazuri ar fi putut fi întărite artificial şi transformate în diguri veritabile, din cauza sedimentării, albiile râurilor ajungeau să fie mai înalte decât câmpurile pe care le străbăteau. Apa ce băltea pe aceste câmpuri nu se putea scurge natural şi temperaturile ridicate duceau la evaporare şi la un nivel crescut de sare în sol, oprind astfel dezvoltarea plantelor. În plus, nivelul pânzei freatice creştea după irigaţii, afectând rădăcinile atunci când ajungea prea aproape de suprafaţă. Totuşi, de-a lungul mileniilor, locuitorii Babiloniei au perfecţionat tehnologia pentru irigarea unor suprafeţe tot mai mari. Deşi ulterior agricultura bazată pe irigaţii a devenit trăsătura caracteristică a vieţii economice a regiunii, datorită fertilităţii crescute a solului, acest avantaj nu a fost de ajuns pentru a-i încuraja pe oameni să rămână în aceste locuri. Remarcabila abundenţă de resurse a mlaştinilor – trestie pentru construcţii şi nutreţ, peşte şi alte animale pentru hrană – a jucat şi ea un rol important. Diversitatea ecologică era foarte atractivă. Între anii 6000 şi 5500, aşezările permanente în câmpia din sudul Mesopotamiei au devenit ceva obişnuit şi au rămas o trăsătură constantă.

Bazându-se în principal pe stilurile de ceramică, arheologii pot contura în Orientul Apropiat o succesiune de culturi în perioada 7000-3800: Proto-Hassuna şi Hassuna în zonele cu suficiente precipitaţii din nordul Mesopotamiei, în mileniul şapte, şi Samarra în zona irigată din nord, la sfârşitul aceluiaşi mileniu. O cultură mai slab dezvoltată, identificată drept Amuq B, era caracteristică pentru vestul Orientului Apropiat în acea vreme. În mileniul şase, cultura Halaf s-a dezvoltat cu repeziciune în nordul Mesopotamiei, în întreaga zonă cu precipitaţii de la marginea câmpiei, şi s-a extins în Levant. În acelaşi timp, în sudul Mesopotamiei s-au aşezat oameni care foloseau un asamblaj cultural pe care îl numim Obeid. În jurul anului 4500, cultura Obeid a înlocuit cultura Halaf în nord şi în munţii Zagros.

Tabelul 1.1. Cronologia preistoriei Orientului Apropiat

Data î.Hr.

Levant

Anatolia

Mesopotamia
de Nord

Mesopotamia de Sud

9000

Göbekli Tepe

Protoneolitic (PPN A)

8500

Neolitic aceramic
(PPN B-C)

7000

Neolitic ceramic

Proto-Hassuna

6500

Catal-Hüyük

Amuq B

Hassuna/Samarra

6000

Halaf

Halaf

Halaf

Obeid timpuriu

5500

5000

4500

Obeid

Obeid

Obeid

Obeid târziu

4000

Uruk timpuriu

Calcolitic

3500

Uruk

Uruk târziu

Cele mai remarcabile aspecte ale acestor culturi sunt răspândirea pe mari arii geografice şi contactele la mare distanţă. Dacă ţinem cont de faptul că acestea erau comunităţi mici, fără alt nivel de organizare decât cel de sat, răspândirea unui asamblaj cultural precum cel al culturii Halaf, din munţii Zagros până pe coasta Mediteranei, este uimitoare. Au rămas puţine vestigii şi diferenţele locale sunt greu de distins, dar aspectele culturii materiale Halaf sunt destul de specifice, cum ar fi configuraţia caselor şi figurinele din teracotă. Mai mult, vedem că bunurile de lux sunt transportate pe distanţe mari. De exemplu, obsidianul se găseşte în mod natural doar în Anatolia Centrală, dar e răspândit în situri din întregul Orient Apropiat. Arheologii consideră că succesul oraşului Catal-Hüyük, un sit imens din Anatolia Centrală ce a existat între anii 7200 şi 6000, s-ar datora comerţului cu această rocă vulcanică. Şi bunuri mai puţin valoroase erau aduse din regiuni îndepărtate. Ceramică obeidă produsă în sudul Mesopotamiei s-a descoperit de-a lungul coastei Golfului Persic până în Oman, iar cercetătorii au interpretat aceste descoperiri ca fiind urmele unor expediţii de pescuit şi de scufundări după perle.

Altă caracteristică a acestor vechi culturi este longevitatea lor. Cultura Halaf a durat aproape o mie de ani, fiind înlocuită treptat de cultura sudică Obeid. Durata existenţei acesteia din urmă, mai mult de două milenii, şi gradul înalt de continuitate culturală pe care îl dovedeşte sunt uimitoare. Aceşti factori par să sugereze că, odată stabilite în sudul Mesopotamiei, comunităţile menţineau o dezvoltare locală stabilă. Păstrau aceeaşi cultură materială pe toată durata existenţei lor, devenind treptat mai extinse şi mai complexe.

De o importanţă deosebită în cadrul evoluţiei sociale au fost apariţia ierarhiei şi a centralizării puterii şi funcţiilor, rezultat al creşterii în mărime a comunităţilor. Există diferenţe fundamentale în această privinţă între nordul şi sudul Mesopotamiei. În cultura sudică Obeid, unii membri ai comunităţii aveau un statut aparte, după cum ne putem da seama din dimensiunea mai mare şi configuraţia specifică a clădirilor în care locuiau sau pe care le administrau. Se pare că autoritatea acestor elite recent apărute îşi avea originea în controlul asupra resurselor agricole. Dintre familiile din care era formată comunitatea se ivea câte una care administra depozitarea centralizată a recoltelor. Acest lucru era deja vizibil în sud, în timp ce cultura nordică Halaf din aceeaşi perioadă manifesta un grad mai mare de omogenitate socială. Când cultura Obeid s-a răspândit pe teritoriul Halaf, după anul 5500, a adus cu sine şi diferenţierea socială. Putem recunoaşte noile elite după pretenţiile lor la bunuri străine rare şi exotice. E posibil să fi fost imigranţi din sud care au impus familiilor locale mai şovăielnice un fel de autoritate politică şi care controlau comerţul între regiuni îndepărtate. Abia în epoca târzie a culturii Obeid au început să exercite acelaşi tip de dominaţie agricolă vizibilă anterior în sud.

Centrul material al acestor funcţii pare să fi fost o clădire ce poate fi numită deja templu. La începutul mileniului patru, situl Eridu de lângă Golful Persic prezintă o succesiune de construcţii din ce în ce mai mari în acelaşi loc, culminând cu un mare templu în mileniul trei. Proiectând în trecut funcţia templelor istorice timpurii, e foarte posibil ca, de la începutul perioadei Obeid, această clădire să fi funcţionat atât ca loc de adunare pentru ritualuri religioase, cât şi drept centru de colectare şi distribuire a bunurilor agricole. Unele dintre nivelurile arheologice de la Eridu conţineau grămezi de oase de peşte, ce par rămăşiţele ofrandelor aduse zeităţii. Prin urmare, în sânul comunităţilor lua naştere o formă de organizare socială ce depăşea limitele căminului individual, toate familiile aşezării contribuind la cultul templului. De asemenea, a apărut o ierarhie a aşezărilor în sudul extrem al Mesopotamiei, câteva măsurând între 10 şi 15 hectare (25-37 de acri), înconjurate de unele mai mici, de dimensiuni ce variau între 0,5 şi 2 hectare (1,2-5 acri). Acest lucru dovedeşte integrarea comunităţilor omeneşti într-o organizare teritorială cooperativă mai largă.

Progresele preistorice schiţate aici arată că multe dintre aspectele culturale ulterioare ale istoriei Orientului Apropiat au evoluat pe perioade îndelungate. Aceste procese au ajuns la apogeu în mileniul patru, când suprapunerea mai multor inovaţii a dus la apariţia civilizaţiei mesopotamiene. Vom discuta aceste evenimente în detaliu în capitolul următor.

Controversa 1.1. Datarea istoriei Orientului Apropiat

Urmând obiceiul majorităţii cărţilor de istorie, această lucrare foloseşte date absolute pentru a indica momentele în care s-au desfăşurat evenimentele. Aceste date sunt plasate în interiorul construcţiei artificiale numite „era creştină” sau „era noastră” şi, pentru că întreaga istorie a Orientului Apropiat se desfăşoară înainte de începerea acestei ere, toate datele sunt î(nainte de) Hr(istos) sau î(naintea) e(rei) n(oastre), numerele mai mari precedându-le pe cele mai mici. Aceasta e doar o convenţie pentru a ne ajuta să înţelegem succesiunea evenimentelor şi distanţa lor în timp, chiar dacă această delimitare a erei are o bază ideologică fără relevanţă pentru Orientul Apropiat. Aşadar, toate datele din acest studiu trebuie citite ca fiind î.Hr., cu excepţia celor cărora li se adaugă d.Hr. (după Hristos; alternativ e.n.).

Numerele conferă o falsă impresie de precizie, cronologia absolută a istoriei Orientului Apropiat fiind o problemă iritantă şi controversată. Mesopotamienii erau pricepuţi la documentarea succesiunii conducătorilor, deşi informaţiile pot diferi în privinţa duratei domniei unui rege şi a altor detalii. Pentru cronologia absolută, cea mai mare dificultate este să se stabilească un punct fix în timp căruia să i se poată ataşa listele regale. Instrumentele folosite în acest scop sunt împrumutate din mai multe discipline (de exemplu, astronomie, arheologie, filologie), iar dezbaterile între cercetători sunt foarte tehnice. Cronologia mileniului unu este exactă datorită mai multor informaţii, printre care lista regală în greacă, înfăptuită de astronomul Ptolemeu din Alexandria în secolul al II-lea d.Hr., care coboară până în anul 747 î.Hr., şi consemnarea unei eclipse de soare ce a avut loc pe 15 iunie 763, care ne permite să înlănţuim o lungă succesiune de eponime asiriene (vezi capitolul 6). Dar incertitudinea apare pentru primele secole ale acestui mileniu şi devine mai accentuată pentru al doilea mileniu şi pentru perioada anterioară. Cercetătorii au reconstituit o succesiune relativă acceptată, bazată în mare parte pe listele asiriene şi babiloniene ale regilor, dar care nu poate fi datată cu certitudine. În anul 1912 d.Hr., un cercetător a crezut că a descoperit o probă astronomică solidă în apariţia şi dispariţia planetei Venus în timpul domniei regelui Ammisaduqa, fenomene înregistrate într-o listă astrologică de proorociri, păstrată într-un manuscris din secolul al VII-lea î.Hr. Aceste fenomene ale planetei se potrivesc câtorva momente de la începutul mileniului doi şi, după multe propuneri ale cercetătorilor, s-au preferat următoarele trei sisteme: cronologia lungă, cronologia medie şi cronologia scurtă. Acestea datează domnia celui mai cunoscut rege al timpului, Hammurabi din Babilon, în 1848-1806, 1792-1750 şi, respectiv, 1728-1686, iar sfârşitul dinastiei sale în 1651, 1595 sau 1531 (vezi Garelli et al., 1997, pp. 225-240, Eder şi Renger, 2007, pp. 8-9, şi Pruzsinszky, 2009, pp. 23-30, pentru analize ale acestor cercetări). În anii 1950, mulţi istorici au început să prefere cronologia medie, fapt ce a influenţat şi datarea absolută a evenimentelor din mileniul trei şi de dinainte.

Această siguranţă înşelătoare a început să fie atacată în ultima vreme. Au apărut îndoieli legate de credibilitatea informaţiilor din Tăbliţa lui Venus a lui Ammisaduqa, scrisă cu o mie de ani după evenimentele pe care le descrie, după ce tăbliţa a fost reeditată (Reiner şi Pingree, 1975), iar unii chiar au sugerat că ar trebui să fie complet ignorată (Cryer, 1995, p. 658), deşi au fost unele încercări recente de a-i apăra valoarea (Mebert, 2010). Îngrijorările cauzate de faptul că datarea căderii Babilonului în 1595 presupune un Ev Întunecat prea lung la mijlocul mileniului doi au stârnit o reevaluare majoră a dovezilor arheologice, textuale şi astronomice, ce a dus la promovarea cronologiei ultrascurte şi a datat evenimentul în 1499 (Gasche et al., 1998). De aici a pornit o avalanşă de studii, incluzând şi mărturii precum inelele copacilor de la clădirile din Anatolia, referinţele istorice în prevestiri, incidenţa eclipselor solare şi aşa mai departe (vezi Pruzsinszky, 2009, pentru o analiză detaliată a tuturor dovezilor), dar în final nu există nicio certitudine. Cronologia medie rămâne astfel „prea convenabilă pentru a o înlătura” (Roaf, 2012, p. 171), precept pe care îl folosesc şi eu aici, pentru a face mai uşoară consultarea de către cititori a altor studii¹.

1. Datele absolute pe care le folosesc pentru istoria asiriană şi cea babiloniană provin din lista pregătită de Regine Pruzsinszky pentru Gonzalo Rubio (coord.), A Handbook of Ancient Mesopotamia, de Gruyer (în pregătire).