Bogdan O. Popescu

Viaţă de aruncat
şi alte povestiri

 Prefaţă de Mircea Cărtărescu

 POLIROM
2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2375-4

ISBN PDF: 978-973-46-2376-1

ISBN print: 978-973-46-1987-0

Foto coperta: © Arsty/Dreamstime.com; © Mike Le Gray/Dreamstime.com

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Unele dintre povestiri au apărut mai înainte, într-o primă formă, în The One, Argeş, Ramuri, Luceafărul şi Viaţa Românească. Le mulţumesc acum celor care au făcut posibilă publicarea lor.

I remember you well in the Chelsea Hotel

you were famous, your heart was a legend.

You told me again you preferred handsome men

but for me you would make an exception.

Leonard Cohen – Chelsea Hotel No. 2

Prefaţă

Deja pot spune că îl cunosc pe Bogdan O. Popescu „de o viaţă“. Era elev de liceu când l-am întâlnit prima dată, într-o tabără de creaţie, despre care vorbeşte de altfel chiar în acest volum. Încă de atunci mi-a plăcut la el ceva foarte curat, foarte idealist, o încredere în poezie pe care puţini o au. Scria influenţat de poezia Cenaclului de Luni, pentru care a păstrat mereu o impresionantă fidelitate.

După ani, această aură de bun samaritean a crescut mult în jurul său. A devenit între timp unul dintre cei mai renumiţi medici neurologi din România, om care-a făcut enorm de mult bine cu sacrificiul vieţii personale (o impresionantă dare de seamă despre viaţa sa în spital este ultima proză din carte), fără să părăsească vreodată poezia. A publicat de-a lungul vremii mai multe volume de versuri în spirit optzecist, totuşi remarcabil de personale. În toate poemele sale străbate, în filigran, omul pe care eu îl apreciez atât de mult: fantast, tandru, nostalgic, ingenios în combinarea cuvintelor şi-a stărilor de spirit.

Cu Viaţă de aruncat, Bogdan O. Popescu urcă pe o spiră superioară a evoluţiei sale. El apare aici mult maturizat. În prozele sale se vede ceea ce nu avea loc să se manifeste în poezie: gravitatea autorului, seriozitatea sa în faţa vieţii, simţul tragicului şi al absurdului. Proza titulară e sfâşietoarea dare de seamă despre o dragoste care se sfârşeşte, sufocată de lucruri neînsufleţite. „Şobolanii se lovesc de ziduri“ e povestea salingeriană a unui grup de prieteni adolescenţi, fiecare individualizat cu o căldură deosebită. Dragostea sinucigaşă a unuia dintre ei pentru o profesoară ridică mult miza poveştii. O relatare despre singurătate, în registru grotesc, este „Omul cu limba scoasă“. Tristeţea şi autoînşelarea unei femei la faimoasa vârstă de treizeci de ani, comicul sinistru al lumii taximetriştilor, delicate amintiri din copilărie, destine anamorfotice – iată alte teme ale prozei din acest volum scris surprinzător de sigur pentru o primă carte de proză a unui poet.

Cred în farmecul de prozator al lui Bogdan O. Popescu, aşa cum cred şi în poezia sa. Un test al maturităţii literare e trecut aici cu brio. De aici până la roman nu mai e decât un pas (mic pentru om…). Dacă va dori să-l facă, ne-o va arăta viitorul.

Mircea Cărtărescu

Omul cu limba scoasă

Deşi niciunul dintre intelectualii Barcelonei nu ar fi de acord cu teza mea, ba chiar s-ar grăbi să aducă argumente solide că mă înşel, bunul-simţ al necunoscătorului îmi spune că limba catalană este o spaniolă franţuzită. Adică schimbarea lui adios cu adieu sau a lui por favor cu si us plau şi toate pluralurile care au pierdut un „e“ şi se termină direct în „s“, ca în franceză, să fie doar o aparenţă? De-abia urcat în vagonul metroului metropolitan la „Hospital Clínic“ – unde lucram pentru ceva mai mult de şase săptămâni –, mi-am întors atenţia dinspre plictisitorul anunţ sonor că nu se fumează către măştile umane din incintă, în spatele cărora încerc adesea să ghicesc un destin sau măcar o dorinţă. Încep să scanez sacadat volumul interior, iluminat cu intensitate variabilă şi zdruncinat de acceleraţii deranjante. Pe scaunele din faţă stânga, câteva personaje mai degrabă fade – o negresă grasă scotocind într-o pungă uriaşă de supermarket şi lângă ea un adolescent cu căştile pe urechi, dirijând cu o acadea pe care o ţinea în mâna dreaptă, nedesfăcută. Chiar lângă uşă, în dreapta, zace pe spate, cu şezutul împins în faţă, un om durduliu, înalt, cu obrazul plin de coşuri şi ochelari cu dioptrii mari, care îi dilată pupilele şi pleoapele suficient cât să distorsioneze cu fruntea şi nasul. E italian – îi povesteşte celui de alături cum nu a putut să găsească nici măcar un cappuccino bun aici. Şi pronunţă „capuşino“, accentuând „ş“-ul. Vorbeşte aprins, parcă supărat, cum le stă bine napolitanilor, nimic nu-i convine, parcă tot oraşul ăsta este greşit şi funcţionează defectuos.

Vagonul de metrou este dintre cele vechi, mai puţin lustruit, fără ecrane care să anunţe staţia următoare şi fără bare de metal laterale, de care să te poţi sprijini dacă nu ai şansa să prinzi un loc pe scaun. Mă uit în jur din nou. Mulţi stau cu nasul vârât în Qué!, ubicuitar pe aici. Adică „Ce“. Dintre toţi răsare, ca o păpădie pe deasupra firelor de iarbă, o donă trecută de vârsta cuceririlor dintr-o privire sau dintr-o reaşezare a poziţiei picior peste picior, îmbrăcată într-un deux-pièces negru, probabil de la Zara, care frunzăreşte Metro. În ciuda injecţiilor cu Botox, ridurile frunţii sunt sculptate ca în lemn în timp ce faţa a rămas imobilă şi neexpresivă. Aurul îi sclipeşte la gât, la încheieturi şi pe degete, probabil moştenit prea târziu de la o mamă cu acelaşi fel de riduri şi obiceiuri. Qué! şi Metro sunt ziare distribuite gratuit în mijloacele de transport în comun, un fel de tabloide cu referiri sumare şi subiective la viaţa oraşului şi pline de reclame în care poţi vâna cele mai importante reduceri. Metro este primul care se termină, încă de dimineaţă, atunci când toţi călătorii se grăbesc spre serviciu, astfel încât către prânz nu mai găseşti decât Qué!, diferenţa dintre ele, după mine, nefiind de fapt niciuna. Pentru a scăpa de lecturi stupide, oamenii au nevoie de o aglomeraţie serioasă, care se produce numai pe anumite linii, la orele de vârf, când, în fine, încep să vorbească între ei, în majoritatea cazurilor despre lucruri la fel de insignifiante ca acelea pe care le găseşti în Qué!.

În capătul vagonului sare în ochi înfăţişarea familiară a doi interpreţi de ocazie – acei romi care pot fi găsiţi în aproape orice oraş european, mai ales în metrouri sau trenuri locale, dar nu rareori şi prin cârciumioare, bodegi de tot felul sau chiar restaurante cumsecade, cu pretenţii. Despre aceştia, turiştii români cred că sunt români, cei unguri, că sunt unguri, iar cei sârbi, că sunt sârbi. De aceea e uşor, în general, să recunoşti un astfel de est-european în mijloacele de transport din Vest – începe brusc să-şi inspecteze hainele, rucsacul şi celelalte efecte personale, ca nu cumva să poarte inscripţii din ţara de provenienţă, ceea ce m-am surprins cu un zâmbet că fac şi eu. Unul dintre artiştii ambulanţi e buhăit, arată de vreo şaizeci de ani, prin pielea gri a bărbiei duble ies ţepi albi, de care atârnă picături de transpiraţie vâscoasă, mărturie a grăsimii burdihanului său, a efortului de a fugi în staţii dintr-un vagon într-altul şi a căldurii obositoare a verii în Barcelona. Pântecul îi este învelit într-o cămaşă înflorată prinsă doar în doi nasturi şi serveşte drept bun sprijin acordeonului negru lustruit, cu burduf, care se etalează enorm, ca o aripă de pasăre urâtă, şi cu o inscripţie aurie ce nu se distinge. Celălalt, mai zvelt, mai înalt şi sigur mai tânăr, întoarce cu nişte mâini arămii-noduroase o vioară de pe o parte pe alta. Acordeonistul, ca într-un film de scurtmetraj care se derulează non-stop, începe să bată tactul cu unul dintre pantofii săi de lac crăpat şi porneşte, sincron cu partenerul său, ca într-o scenetă întoarsă cu cheia, să se înfrupte dintr-un tangou argentinian. Deşi cântă foarte tare, pentru a putea acoperi troncănitul metalic al roţilor şi zumzăitul electric al motoarelor şi pentru a îndrăzni să cerşească până în capătul celălalt al vagonului, feţele cititorilor de Qué! nu se prea întorc spre ei, lămurind două fapte: acest tip de prezenţă nu era o premieră şi majoritatea călătorilor nu plăteau de regulă biletul la spectacol. Spre exemplu, prietenul italianului, imperturbabil, nu prididea să dea din cap afirmativ la auzul continuării nemulţumirilor care au pornit de la cafea. Mă desprind de înţelesul involuntar al conversaţiei şi privesc mişcările acestuia separate de sensul lor, mi se par un fel de tic idiot, însoţit din timp în timp de verbalizarea si, si, si, un cântec cu o singură notă. Sprâncenele, fruntea şi gâtul îi culisează şi ele, sprijinind într-o simfonie de mimă nemulţumirile uriaşului miop napolitan. Negresa examinează atent un pachet de bureţi de spălat vase, luat probabil pe mai nimic. Dona în negru cu riduri a privit o clipă către cântăreţi, mai degrabă plictisită decât mirată, apoi a schimbat poziţia picior peste picior, şi-a aranjat fusta cu o mână artrozică şi a continuat să exploreze anunţurile imobiliare cu fotografii color. Vrea să-şi cumpere o casă nouă, m-am gândit. În ciuda ridurilor, pare suficient de sprintenă în mişcări încât să-şi mai dorească o schimbare de domiciliu. Sau poate numai se amuză cu ideea de a avea o altă locuinţă. Nu, de fapt, nu cred, mai degrabă vrea s-o vândă pe-a ei, cea moştenită de la mama bogată şi longevivă, situată drept în centrul oraşului, care acum trebuie că valorează o avere. Asta e. Îşi va lua ceva mai mic la periferie şi cu diferenţa de bani va călători în toată lumea şi îşi va completa colecţia de bijuterii. Ah, Mexic, Brazilia, Argentina, poate până în Ţara de Foc, Ushuaia. Apoi Africa de Sud, apoi Orientul. Plus diamante, smaralde şi topazuri luate pe sub mână la nici jumătate de preţ. Poate chiar amanţi de ocazie. Ori măcar anumite satisfacţii atât de preţioase după o anumită vârstă – schimbatul patului de două ori pe zi în hotelurile de cinci stele, băutul cafelei decofeinizate pe o terasă de unde se zăreşte întreg cuprinsul mării şi portul aburit, dimineaţa.

Mergeam două staţii, ca de obicei. Hospital Clínic – Diagonal – Verdaguer, cu Linia albastră. Linia albastră oferă legături bune şi distanţele dintre staţii nu sunt foarte lungi. Aproape la fel de bună este şi Linia verde, care şerpuieşte prin tot oraşul, sau cea roşie, care-l străbate de-a latul. Linia galbenă este şi ea foarte utilă, întrucât trece prin toate locurile importante, de vizitat sau pur şi simplu şic. Numai Linia violetă e stupidă – scurtă şi fără noimă. Poate că de aceea i-au ales această culoare, pentru a atrage călători fără niciun alt motiv. În plin strident-exploziv tangou argentinian, simt că sunt la rândul meu fixat. Cu temperamentul meu destul de iute, întorc privirea de îndată şi îi dau drumul ca unui tentacul explorator. E vorba de o mogâldeaţă de om, care din prima fracţiune de secundă frapează printr-o limbă uriaşă, roşie şi aproape uscată, pe care o protruzionează din răsputeri, mişcându-i vârful uşor înainte şi înapoi şi dând impresia că şi-o molfăie între maxilarele scofâlcite, fără dinţi. Stă aşezat pe un scaun şi picioarele îi sunt prea scurte, pulpele atârnându-i ca într-un abator imaginar, fără să atingă podeaua. Are ochii bulbucaţi şi mă ţintuieşte animalic, cu o combinaţie de ură şi isterie, adăugând parcă, peste limba strânsă în fălci, un zâmbet de pisică sălbatică. Nasul îi este miniatural, scoţând şi mai mult în evidenţă limba, fruntea albă şi mai ridată decât a donei în negru. Mă sperii mai rău când începe să arate cu mâinile lui micuţe, ca nişte cioturi, spre mine şi să icnească agresiv. În stânga acestui copil bătrân şi rău stă o femeie între două vârste, probabil nu cu mult mai înaltă decât el, ce pare obişnuită cu această paradă de grotesc, afişând o plictiseală dezolantă. Cu gesturi ferme, de educatoare, începe să îl lovească uşor peste braţele agitate şi să-i facă din deget ameninţător, bâiguindu-i şi ea ceva, de neînţeles pe sub desfrânarea sonoră a tangoului şi vocea conductorului, care anunţă staţia următoare. Şocat şi atras în acelaşi timp de către fiinţa care se dădea în spectacol la doi metri şi jumătate în faţa mea, simt nevoia să întorc capul, având impresia că agitaţia de care dădea dovadă era stârnită de interesul meu, dificil de escamotat. Mă simt brusc ruşinat că l-am cercetat ca pe un exponat şi îmi construiesc rapid o altă strategie, mânat de atracţia stranie pe care o simţeam. Încep aşadar să privesc spre el, zăbovind preţ de o jumătate de secundă, apoi fixând persoana de lângă, geamul, podeaua şi de la capăt. Cu acest joc de-a normalitatea se pare însă că nu îl pot păcăli, întrucât reacţionează identic: mă arată cu mânuţa, îşi înfige ochii de fiară în figura mea şi începe din nou să icnească în timp ce saliva îi curge pe la colţurile gurii. Cu toate astea, schimbarea de tactică mi-a adus un câştig neaşteptat pentru tabloul şi aşa absurd. Pe scaunul din dreapta creaturii se află un asiatic, probabil chinez, după fizionomie, tuns scurt, slab, cu ochelari şi cu o cămaşă albă de in. Are o carte în mână şi pare că îi parcurge, încruntat, rândurile. Omuleţul nostru cu limba mare, umflată şi scoasă până la bărbie, începe să-i trântească chinezului, din timp în timp, câte una peste carte şi apoi dezlănţuie, de fiecare dată, o rafală de râs cu sughiţuri, ca într-o scenetă la televizor. Era clar, chinezul realizase despre ce e vorba, probabil chiar cu mult înaintea mea, însă, ca şi mine, nu dorea să se zgâiască îngrozit la personajul diform şi nici să-l jignească, ridicându-se. Găsise soluţia să se prefacă în continuare că îşi citeşte cartea, în timp ce număra în minte staţiile până la destinaţie. Dacă îmi iau mai bine seama, toţi din vagon dădeam clar dovadă de civism, acceptându-l pe şturlubaticul omuleţ cu handicap ca pe un vecin oarecare, în ciuda neastâmpărării şi a boroboaţelor sale. Femeia între două vârste are în continuare grijă de el, îi ia mâna de pe cartea chinezului şi îl loveşte nu tare, ci demonstrativ, de două-trei ori peste braţe. Faţa îi este împietrită şi ea face aceste gesturi automat. Chinezul mai trage uneori cu coada ochiului, probabil încercând să anticipeze următoarea lovitură, ca la meciurile de ping-pong. Se comportă absolut civilizat, dar starea de tensiune este uşor de sesizat – încep să devin din ce în ce mai sigur că, dacă ar fi fost liber, să zicem aşa, ca într-un joc pe computer, i-ar fi făcut imediat de petrecanie omuleţului. Poate că sunt influenţat de filmele chinezeşti pe care le-am văzut în copilărie, în care toată lumea bătea pe toată lumea.

Trenul frânează brusc. Ca într-un ritual exersat tacit, cei doi cântăreţi îşi încheie cu un acord amplu tangoul, cel cu vioara începând să înainteze, într-un zig-zag aparent impus de balansul trenului, din cetăţean în cetăţean, cu un portofel în mână, din piele jerpelită şi cu arc metalic la deschidere. Burduhănosul rămâne în schimb în picioare la locul său şi continuă să se joace la clape şi butoane, într-un acompaniament de fundal, postludic, al actului de colectare a monezilor. Aşa cum anticipasem, nu a fost o staţie îndestulătoare pentru ei, majoritatea indivizilor întorc capul, unii chiar au curajul să îngaime no. Cotizează totuşi un adolescent care vrea să îşi cucerească suplimentar prietena, arătându-se generos, şi dona elegantă cu riduri, aceasta din urmă socotind, probabil, că îi va purta noroc la vânzarea casei şi la viitoarele sale călătorii prin lume. Italianul, la cât de supărat părea oricum, nici gând să cedeze vreo monedă. Vioristul, păşind ca prin vis, se întoarce pe neaşteptate şi către omul cu limba scoasă. Acesta atât aşteaptă şi, derulându-şi în continuare programul de explorare a mediului înconjurător, îl plesneşte peste portofel de-i sar pe jos toate centimele strânse în ultimele trei-patru staţii. Uitând pentru un moment de simţul său civic, e rândul chinezului să izbucnească în râs. Chinezii râd destul de curios, scâncind parcă din instrumentele acelea din care şi cântă. Instigat poate de chinez, şi omuleţul a început să râdă, cu un zgomot tărăgănat, cu limba scoasă mult în afară, obrajii scofâlciţi şi ochii răi. Femeia între două vârste din stânga sa nu l-a dojenit mai rău decât de obicei pentru gesturile sale, comportamentul ei este egal, imperturbabil. După câteva clipe de stupefacţie, vioristul brunet începe, aproape fără rost, să culeagă monezile de pe jos, ţinând în cealaltă mână arcuşul şi vioara, clătinat ca un beţiv de frânele scrâşnind. Pe moment eram mai mulţumit, întrucât puteam privi întreg spectacolul fără să mai fiu admonestat de icnelile agresive ale omului cu limba scoasă.

În cele din urmă ne-am oprit şi s-au deschis uşile. Eram la Diagonal. Aici poţi schimba cu Linia verde, dacă pofteşti, aceea care şerpuieşte prin tot oraşul. Luminii vagonului, filtrată de sus printr-un grilaj metalic şi oscilând în intensitate, i s-a adăugat treptat şi paleta difuză şi galbenă a neoanelor din staţie. Se îngrămădesc, spre aceeaşi uşă, atât chinezul, cât şi cântăreţii, cei din urmă împingându-l nervoşi pe cel dintâi, probabil pedepsindu-l pentru criza lui de râs nestăvilită. Staţie nouă, oameni noi, cum se spune. Nu urcă prea mulţi. Printre ei, o gospodină vopsită blond, oarecum simpatică, zâmbitoare, căutând cu o privire binevoitoare către ceilalţi, care se grăbeşte să ocupe locul lăsat liber de chinez. Îndată după ce pornim, omuleţul cu expresie înfricoşătoare începe s-o scuipe, culmea, ţinând limba scoasă în continuare. Gospodina s-a speriat teribil, aşa cum se sperie uneori numai cei surprinşi la camera ascunsă, ştergându-se într-un târziu pe faţă cu braţul umflăţel şi roz. Femeia educatoare şi-a aplecat puţin trunchiul în faţă, peste omuleţul cu chip de fiară, a zâmbit amabil şi a început probabil să îndruge nişte scuze nedesluşite. Numai pe La Rambla mai există şansa să vezi în Barcelona asemenea sperieturi, acolo unde un pitic deghizat în maimuţă se amestecă prin mulţimea de trecători şi urlă dintr-odată cât îl ţin plămânii la urechea cuiva.

Întorc puţin capul şi îl surprind pe italianul mătăhălos şi cu faţa unsă de producţia neîncetată a acneei că mă priveşte cu pupilele lui dilatate, de astă dată ca un animal blând, încercând parcă să-mi obţină aprobarea pentru starea lui de spirit. Urmărise probabil şi el reprezentaţia grotescă şi comică, cu aceeaşi atenţie ca şi mine. Poate că el însă nu gândea ce am scris eu aici, poate avea propria scurtă povestire. De aceea nu i-am încuviinţat din ochi căutarea şi el a simţit nevoia să renunţe. Gospodina, refăcută parţial, are curajul să-i spună femeii educatoare: „E totuşi drăguţ“. Ca o nelămurire în plus, vine răspunsul femeii între două vârste: „E un scump, să ştii, e vărul meu“. Negresa care dormea se trezeşte scuturată de frânele intermitente în curbă ale vehiculului metropolitan. Uşile se deschid – Verdaguer –, mă îndrept către ieşire. Înainte de a face pasul decisiv, mai privesc o dată către omuleţul înspăimântător. Mă fixează, de data aceasta nerevendicativ, cu ochii lucioşi, mai degrabă trişti decât agresivi, şi, pentru prima dată de la începutul întâlnirii noastre neaşteptate, îşi furişează treptat uriaşa limbă în gură, cu un efort care valora aproape cât un rămas-bun. Am tendinţa să încerc să fac cumva cu mâna, însă nu îmi iese. „Nu se fumează în metrou“, se aude încă o dată, a nu ştiu câta oară. Trec pragul uşilor către peron, însă rămân ca hipnotizat cu ochii către omuleţul-fiară şi el îmi întoarce gestul de supraveghere. Alţi câţiva pasageri îi înlocuiesc pe cei care părăsesc vagonul şi, cu mers de felină, se îndepărtează şi dona în negru cu riduri. Uşile se închid lent, potrivindu-se cu greu parcă în lăcaşuri şi, după un scurt răgaz, trenul porneşte. Imaginea începe să alunece în viteză, proiectând cu brutalitate vagonul, văzduhul prăfuit al interiorului galben şi omul care scoate limba dinspre viaţa mea spre amintirile mele, pe unde el se va strâmba în continuare şi mă va scuipa din timp în timp. Se va împrieteni sau se va certa probabil pe acolo cu alte personaje din poveştile care se plimbă pe trotuarul lung al oraşului şi asta s-ar putea să-i dea de lucru pentru o altă viaţă, mai bună.