© 2013 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4222-9

ISBN PDF: 978-973-46-4223-6

ISBN print: 978-973-46-3943-4

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE PANU (1848-1910), jurist, memorialist, publicist, critic literar şi om politic. Absolvă literele la Universitatea din Iaşi, iar în 1872 devine membru al „Junimii”. Ajutat de Titu Maiorescu, obţine o bursă şi studiază istoria, literele şi ştiinţele juridice la Paris şi Bruxelles. Îşi ia doctoratul în drept la Bruxelles şi revine în ţară în 1879, profesînd ca procuror, apoi ca avocat. Devine membru al Partidului Naţional Liberal; este deputat din partea acestui partid şi şef de cabinet al Ministerului de Interne. În 1887 publică celebrul pamflet antidinastic Omul periculos, care îi atrage o condamnare la doi ani de închisoare. Se sustrage de la pedeapsă fugind în străinătate, unde va rămîne un an. Se alătură Partidului Conservator, pe care îl va părăsi în 1901, pentru a se reapropia de liberali. Activitatea sa politică a fost dublată de o intensă activitate publicistică. A editat şi a colaborat la mai multe periodice, între care Cronica, Ziua, Convorbiri literare şi Epoca. S-a remarcat de asemenea prin volumul Portrete şi tipuri parlamentare (1893). În 1908 a apărut primul volum din Amintiri de la „Junimea”. George Panu a murit în 1910, anul în care pregătea pentru tipar al doilea volum al Amintirilor.

AMINTIRI DE LA JUNIMEA DIN IAŞI

Partea I

I

Prima mea scriere critică

La fiecare banchet de aniversară a înfiinţărei societăţei „Junimea”, domnul Iacob Negruzzi avea specialitatea ca să stabilească în mod exact data întemeierei „Junimei” şi totuşi curs de vreo 14 ani nu a reuşit complect să o stabilească! De ce? Fiindcă îndată ce oratorul – bineînţeles într-un discurs umoristic – determina o dată oarecare, o droaie de întrerupători, vociferând, îi aruncau cele mai energice dezminţiri. Oratorul, obosit şi dominat de un tumult asurzitor, era nevoit să se aşeze şi să renunţe la restul cuvântărei.

Atunci, ca un mijloc de conciliare, se scula domnul Vasile Pogor şi striga: „Domnilor, nu vă mai certaţi degeaba de la data înfiinţărei societăţei noastre, căci părerile sunt aşa de împărţite încât pentru o societate atât de disciplinată ca a noastră (la cuvântul disciplinat, un ura! colosal ieşea din piepturile tuturor), acest lucru este mărul de discordie; de aceea eu propun să votaţi următoarea dată asupra căreia cred că avem să convenim cu toţi… Să convenim, domnilor, că originile «Junimei» se pierd în noaptea timpurilor…”.

În toţi anii această propunere este aclamată şi consacrată.

Soluţiunea însă nu mulţumea pe toţi. Domnul Iacob Negruzzi, cel mai recalcitrant, protesta in petto şi urma cu investigaţiunile mai departe – aşa că, în cursul acelor mulţi ani, a ajuns la oarecari descoperiri destul de însemnate asupra originei „Junimei”, însă nu de tot complecte.

Aşa, domnul Negruzzi a stabilit deocamdată anul înfiinţărei: acela de 1863. A ajuns domnia-sa, de asemenea, să stabilească şi luna, luna februarie – mi se pare; a ajuns să stabilească şi locul unde s-a zămislit ideea, anume în dreptul unui fânar de lângă poarta bisericei Trei-Sfetitelor. Ca să se stabilească acest fânar, contraversa a durat mai mulţi ani. Domnul Maiorescu pretindea că ieşind din curtea Şcoalei normale, unde era director, împreună cu domnul Pogor, într-o seară, s-au oprit amândoi în dreptul fânarului amintit şi acolo le-a venit ideea înfiinţărei unei societăţi; domnul Pogor însă pretindea că a mers împreună cu domnul Maiorescu până la un alt fânar, acel din dreptul bisericei catolice, şi că acolo le-a venit geniala idee. După multe apeluri la memorie şi după lungi discuţii, domnul Pogor a sfârşit prin a se ralia la părerea domnului Maiorescu.

Prin urmare, anul, luna şi fânarul erau determinate. Asupra însă a zilei acestei memorabile date, societatea „Junimea” n-a putut să se învoiască niciodată, ea era împărţită în două tabere, absolut ireconciliabile. Una pretindea, expresia de astăzi, că fericitul eveniment a avut loc într-o miercuri, cealaltă, într-o vineri. Unii se intitulau miercurişti, ceilalţi venerişti. Vă puteţi închipui la câte glume şi jocuri de cuvinte dedeau loc aceste două denumiri.

Şi, în urma multor şi multor discuţii furtunoase, tot părerea domnului Vasile Pogor fu găsită mai bună, că de vreme ce societăţei „Junimea” nu i se putea determina ziua de naştere, atunci e mai preferabil ca să se declare că originele ei se pierd în noaptea timpurilor!…

Acestea le-am aflat eu după ce am intrat la „Junimea”, prin anul 1872. Am susţinut şi eu una din aceste păreri, măcar că nu aveam – intrat târziu – nici un element sigur de discuţie…

*

Drept vorbind, amintirile mele personale nu pot să se ridice dincolo de 1872, prin urmare ar trebui să încep cu memorarea lor de la această dată. Ar fi o lacună.

De altmintrelea, crescut în şcoalele de la Iaşi, „Junimea” nu-mi era necunoscută, aşa că îmi amintesc de ea încă de când eram copil. Aşa că, cu suvenirurile mele personale şi cu faptele pe care mi le-am explicat pe urmă, voi putea reconstitui trecutul.

Eram de 13 ani, în clasa a treia a liceului, când am auzit şi am citit pe mici afişuri că: în sala Băncei României din strada Goliei – astăzi casele lui Weisengrün – un tânăr învăţat, nou sosit, Tit Liviu Maiorescu, va ţinea o serie de prelecţiuni populare. Nu-mi aduc aminte bine dacă domnul Maiorescu era tot director la Şcoala normală, sau dacă devenise directorul liceului, căci l-am avut după aceea câţiva ani director.

Ca băiet curios şi studios, în fiecare duminică la orele 2 eram în sala Băncei, într-un colţişor. Mi-aduc aminte de domnul Maiorescu: acelaşi de astăzi, se înţelege tânăr, aceeaşi dicţiune elegantă şi rece; aceleaşi maniere corecte; aceeaşi sobrietate de gest. Cele două sau trei prelecţiuni n-au făcut impresii asupra mea: era vorba de familia în stat şi în societate, educaţia pe baze ştiinţifice etc., lucruri cari nu-mi vorbeau prea mult. Când însă domnul Maiorescu a început a trata chestiuni de estetică, frumosul, sublimul şi plăcutul, literatura clasică şi romantică, talent şi geniu etc., aceste lucruri mi-au deşteptat un mare interes, iar publicul, ca şi mine, a început a umplea sala.

Deşi prelecţiunile aceste erau numite populare, ele n-aveau nimic popular, nici ca subiect, nici ca expunere, nici ca public. Ele erau frecventate de tot ce societatea ieşană avea mai ales şi mai distins; jumătatea sălei era ocupată de damele cele mai elegante, restul din personagiile principale; prinţul bezedea Grigore Sturdza se aşeza în faţa oratorului, stând foarte des în picioare. Oratorul de multe ori se dedea, când trata chestii de psihologie, la demonstraţii foarte subtile; de multe ori un sfert de oră nu prea pricepeam ce voieşte să spună. Ca public, pe lângă cel arătat mai sus, restul era format din profesori, preoţi, elevi de la universitate şi de la liceu.

Şi fiindcă vorbesc de prelecţiuni, să spun ceva despre ceremonialul pe care l-a introdus domnul Maiorescu în asemenea conferinţi şi care a rămas şi după ce conferinţele au fost strămutate în sala universităţei – şi au rămas şi până astăzi în uz.

Domnul Maiorescu venea îmbrăcat în mare gală. Nu sosea decât cu două-trei minute înainte de ora fixată; venind, căuta ca publicul să nu-l vadă, sau cât de puţin să-l vadă; la scară sărea iute din trăsură – care în genere era cu coşul ridicat –, se furişa incognito prin coridoare lăturalnice pentru a nu fi văzut de public şi se introducea în camera ale cărei uşi dădeau în salon. La un moment dat – ora fix 2 – un servitor deschidea brusc amândouă canaturile uşei, iar oratorul îşi făcea subit intrarea. Conferinţa începea cu cuvintele: „Onorat auditor”.

Acest procedeu personal al domnului Maiorescu a devenit, cum am spus, mai târziu, nu numai un uz, dar chiar o dogmă – dogmă care a dat loc la mari discuţii iubitorilor de inovaţiuni, dar dogma a rezistat la toate atacurile.

Aşa, de multe ori, unii îndrăzneţi au cercat să înlocuiască fracul prin redingotă; această pretenţie a fost considerată ca sediţioasă; iar dacă vreun încăpăţânat ar fi încercat să pună în practică această reformă radicală, ar fi găsit înaintea sa, în momentul intrărei în sală, zece mâni junimiste care l-ar fi împins înapoi.

Nu se glumeşte cu asemenea lucruri.

Mari discuţii au înveninat spiritul „Junimei” apropo de dogma care consista ca oratorul să rămână invizibil, în tot cazul să nu se pună în contact cu publicul până în momentul conferinţei. Unii zeflemişti – printre care eram şi eu, dar asta mult mai târziu – susţineau că apariţiunea bruscă a oratorului în sală, ca un Deus ex machina, era cam burlească, în tot cazul prea teatrală; că şederea oratorului într-o cameră izolată până la sosirea exactă a minutei când conferinţa trebuia să înceapă n-avea nici un sens; în tot cazul sămăna cu un fel de preveghere de arme a cavalerilor din Evul Mediu; că furişarea oratorului prin culuare obscure şi nu tocmai igienice avea ceva ridicol în ea.

Toate aceste obiecţiuni, însă, nici nu erau băgate în seamă; nimic din formularul-dogmă nu trebuia să se ştirbeze.

Ba chiar o dată a avut loc o viuă discuţie apropo de următorul fapt.

După regulă, nimenea n-avea dreptul să viziteze pe oratorul care aştepta în sala izolată, decât numai unul dintre şefi: domnul Maiorescu, domnul Negruzzi sau un altul. Această vizită se impunea, probabil, pentru ca conducătorul conferinţelor să vadă în ce stare sufletească se află oratorul. I se adresau – mai ales dacă era debutant – cuvinte afectuoase de încurajare, i se ridica moralul spunându-i că este foarte multă lume şi aleasă în sală şi că-l aşteaptă cu nerăbdare etc. Rolul conducătorului în asemenea ocazie semăna cu acela al preotului pe lângă condamnatul la ghilotină, cu câteva minute înainte de execuţie. În adevăr, încurajatorul, înainte de a părăsi pe conferenţiar, scoţând ceasornicul, zicea:

— Ei, acum te las, peste trei minute te aşteptăm, n-ai să ai emoţie, nu-i aşa?

Mi-aduc aminte că mie, ca debutant, domnul Iacob Negruzzi mi-a servit de preot asistent.

Incidentul de care voiesc să vorbesc este următorul: la o prelegere, mai mulţi amici ai conferenţiarului şi-au permis să intre în sala secretă ca să-l întreţie.

Seara, mare scandal la „Junimea”. Cum şi-au permis unii ca să înfrângă regulele inflexibile ale protocolului? Iar dl. Iacob Negruzzi – mai marele peste protocol la „Junimea” şi păstrătorul tradiţiilor imutabile – striga:

— Este un adevărat scandal! Oratorul trebuie să rămână singur, absolut singur: el trebuie să-şi reculeagă ideile şi să şi le puie în ordine.

Un zeflemist:

— Dar bine, el îşi are ideile puse în ordine de acasă, de vreme ce şi-a învăţat discursul pe de rost!

— Nu face nimic, răspundea domnul Negruzzi, el poate să-l uite prin distracţie…

— Poate omul are nevoie să vorbească cu cineva un moment!

— Sunt eu, Maiorescu sau un altul, şi e destul.

Şi discuţia se închidea.

*

Reiau şirul.

Cu aceste prelegeri ale domnului Maiorescu din 1863, societatea „Junimea” este quasi formată. O legătură începe a strânge pe mai mulţi tineri distinşi.

În adevăr, conferinţele acestea ţinându-se în postul cel mare, până în ziua de Paşti (cum sunt concertele simfonice din Bucureşti), încă de prin ianuarie 1864 aşteptam cu nerăbdare sosirea timpului prelegerilor domnului Maiorescu, când văzui că de astă dată pe lângă domnul Maiorescu se mai anunţă încă doi conferenţiari: P.P. Carp şi Vasile Pogor. „Junimea” era fondată, după proverbul: „tres faciunt collegium”.

Se vede că domnul Carp, de pe atunci avea apucături autoritare şi dispoziţii la şefie – căci mi-aduc aminte că una din conferinţele sale era intitulată Trei Cezari, vorbea de Cezar, Carol cel Mare şi Napoleon întâi. Şi mi-aduc aminte că nu eram tocmai în unele privinţi de părerile conferenţiarului – căci începusem, chipurile, a avea şi eu păreri – eram în clasa a patra şi aveam 14 ani. De atunci numărul conferenţiarilor s-a tot mărit.

Aşa, în anii următori vedem printre conferenţiari pe domnul Nicolai Mandrea, unul din actualii preşedinţi de la Curtea de Casaţie, pe domnii I. Caragiani, Iacob Negruzzi şi Leon Negruzzi.

O particularitate asupra prelecţiunilor populare din 1865. S-a întrodus o inovaţie, care a rămas mult timp în vigoare la „Junimea”, anume: ca toate conferinţele ţinute de diferiţi oratori să aibă o idee fundamentală, iar subiectele să fie legate între dânsele printr-o legătură generică.

De exemplu: se alegea un subiect mare, căruia i se da un titlu, precum: epidemii morale, sau cărţile omenirei, sau elementele de viaţă ale popoarelor, aşa ceva. O dată aleasă tema, diferiţii conferenţiari trebuiau să găsească subiecte speciale, care să dezvolte ideea şi să o ilustreze, fără a se depărta de dânsa.

Vă puteţi închipui câtă greutate şi ce discuţii furtunoase de mai multe seri urmau, pentru stabilirea subiectelor de conferinţi! Vă puteţi închipui cum fantazia juca foarte mare rol în găsirea de motive pentru a vârî o conferinţă sub titlul generic admis…

Conferinţele acestea erau cele mai nostime, căci ele dădeau loc la tot felul de discuţii subtile şi la tot felul de glume.

În general se făceau cu asemenea ocazii oarecare trageri pe sfoară. D-nul Maiorescu, având în vedere conferinţele pe care îşi propunea să ţină, venea la „Junimea” şi emitea, ca idee fundamentală a întregului ciclu, o idee în care intrau perfect conferinţele sale speciale. Ideea propusă de domnul Maiorescu era primită; când însă venea chestia la ilustrarea ei prin subiecte speciale, necontestat că domnul Maiorescu era la largul său, ca să-şi ia două subiecte. Nenorociţi erau însă ceilalţi conferenţiari, care fiindcă nu aprofundaseră ideea fundamentală, erau foarte încurcaţi ca să aleagă subiecte în consecvenţă.

Aceasta a mers o dată, de două ori, până când domnul Pogor, observând şiretenia, a declarat că domnul Maiorescu trebuie recuzat când e vorba a da părerea fundamentală.

Cu aceasta n-au câştigat nimic bieţii conferenţiari de mâna a doua, căci la şedinţa viitoare domnul Pogor, care studiase în timpul săptămânei o idee fundamentală, a venit el să o propună, făcându-şi şi el la rândul lui partea leului. De aici protestări energice din partea tuturor, susţinându-se că e mai bine ca fiecare conferenţiar să-şi aleagă subiectul, părăsindu-se ideea fundamentală.

Însă fiindcă şi această unitate de idee devenise clasică, bătrânii (?) nu cedară în principiu. De fapt, însă, fiecare îşi alegea subiectul care voia. Aşa, la conferinţele cu tema epidemii morale, dl. Maiorescu îşi alesese revoluţia franceză. Este şi acesta un mijloc de a explica acea revoluţiune.

Unul din conferenţiari, nu mi-aduc aminte cine, propusese ca subiect epoca lui Mihai Viteazul. Mare discuţie dacă acest subiect este în raport cu epidemiile morale. Conferenţiarul susţinea energic că şi epoca lui Mihai Bravul presupune o epidemie morală, cu toate protestările celorlalţi. Un altul – mi se pare răposatul Lambrior – propuse ca subiect epoca fanarioţilor. În definitiv propunerile fură admise, aşa că în realitate ideea fundamentală de conferinţe rămase şi fu respectată numai de formă, în realitate nu.

Scriind acestea, mi-a venit curiozitatea să văd dacă conferinţele aveau la început mai multă legătură cu ideea fundamentală. Şi am constatat că nu. Aşa, în anul 1866 văd că dl. Maiorescu ţine trei conferinţe pe o idee fundamentală, şi anume: Practica filosofiei elene; viaţa romană şi Mahomed. Cine ştie sub ce idee subiectivă a momentului dl. Maiorescu a găsit legătură între aceste trei conferinţi. Iar în 1867 văd pe Faust al lui Goethe alăturea cu Pentateucul şi cu Dramele lui Shakespeare.

*

Voiesc să sfârşesc pentru data aceasta cu ceva, desigur foarte de puţini ştiut.

În 1866, pe la orele 2, într-o sâmbătă, eram cu elevii clasei a şasea de liceu în cabinetul de fizică, aşteptând pe dl. Poni, profesorul. Iată că sosesc externii şi ne comunică că Cuza a fost detronat. O mare mâhnire ne cuprinde; lecţiunea s-a ţinut mai mult de formă, vădit că elevii, ca şi profesorul, erau preocupaţi de acest mare eveniment. Prelecţiunile populare, care coincideau, cum s-a văzut, cu luna februarie, deja începuseră. Mai erau încă nouă conferinţe de ţinut; fură ţinute numai şapte. Două, cele din urmă, nu avură loc, din cauza acestor evenimente. Ghiciţi cine erau acei doi conferenţiari? Unul era dl. Leon Negruzzi, care fu numit, mi se pare, prefect; cel de-al doilea era dl. Dimitrie Sturdza, care fu numit ministru de lucrări publice, în ziua în care trebui să ţină conferinţa.

Iată-l deci pe domnul Dimitrie Sturdza printre junimişti; îmi pare rău că nu-mi aduc aminte de titlul conferinţei ce trebuia să ţină.

Ce înseamnă jocul evenimentelor!

Dacă căderea lui Cuza nu ar fi avut loc atunci, dacă conferinţele s-ar fi ţinut toate, prin urmare şi domnul Sturdza ar fi ţinut-o pe a sa, cine ştie ce s-ar mai fi întâmplat! Poate legătura literară ce era pe cale a se stabili între domnii Dimitrie Sturdza, Carp şi Maiorescu s-ar fi întărit, până a face din aceşti trei oameni un trio politic!

Dar iarăşi se pare că evenimentele, oricât sunt ele de puternice, nu pot înlătura cele ce trebuie să se întâmple, fatalitatea! Aşa îmi explic (vorbă să fie) cum după atâţia ani şi întâmplări, interesele politice au făcut o apropiere între cei doi conferenţiari: Petre Carp şi Dimitrie Sturdza.

II

Eram în clasa a şaptea, când, în 1867, apar Convorbirile literare. Societatea era deja formată de patru ani şi, fără ca să fi avut încă un organ, ea deja contractase cele mai violente animozităţi în Iaşi. Prin apariţia Convorbirilor, aceste animozităţi se întind nu numai în toată ţara, dar şi peste frontieră, în Transilvania şi în Bucovina.

De aceea cred că este bine să fac o ochire asupra stărei literare, artistice şi politice în momentul apariţiei Convorbirilor, pentru a explica animozităţile.

Prelecţiunile populare, deşi se continuau de patru ani, nu făcuseră mulţi adepţi în Iaşi. Mai întâi, aveau aerul de a trata cam peste picior pe un public, mai dinainte considerat ca ignorant. După aceea, deşi subiectele erau filosofice cele mai multe, estetice şi istorice, totuşi conferenţiarii nu scăpau nici o ocazie de a adresa răutăţi stărei politice de atunci de la Iaşi.

În întrunirile de la „Junimea” se făceau tot felul de zeflemele asupra oamenilor politici din localitate, asupra spiritului exagerat de naţionalism, asupra autorilor cu reputaţie de pe atunci. A doua zi, în Iaşi, se ştia cât s-a râs şi pe ce temă s-a râs la „Junimea”. Aceasta irita spiritele.

Dar ceea ce mai cu seamă a făcut de la început o separaţiune spinoasă între micul grup de la „Junimea” şi restul oraşului, a fost chestia domnitorului străin sau pământean pusă la 1866 după detronarea lui Cuza.

Cuza nu avea partizani prin stratul politic ieşan de toate nuanţele, dar era foarte iubit de gloate. Mai ales militarii îl adorau şi puţin a lipsit, a doua zi după detronarea lui Cuza, ca armata să se mişte. Şeful garnizoanei era, mi se pare, colonelul Duca, un cuzist înfocat, dar un spirit timid şi moderat; ofiţerii inferiori erau gata să mobilizeze regimentul; tatăl meu, care era maior, luase chiar toate măsurile. Colonelul Duca însă nu a crezut de cuviinţă să răspundă acţiunei de detronare de la Bucureşti printr-o alta, tot militară, de reintegrare la Iaşi.

Răsturnarea însă a lui Cuza a adus o mare turburare în spirite. Iaşul, care începea deja a fi părăsit şi neglijat, îşi pierdu cu totul cumpătul când văzu că singura speranţă a Moldovei, Cuza, dispărea. O propagandă teribilă începu: „De acum muntenii au să ne înghită, avem să ajungem robi muntenilor, ne trebuie un domn al nostru”.

Astfel de elemente au putut să însceneze sângeroasa comedie de la 3 aprilie 1866, care deja avea în frunte pe un pretendent la domnie, pe Niculai Roznovan.

Aceste evenimente, cum zic, puseră pe tapet chestiunea domnului pământean sau străin.

Se ştie că atât guvernul provizor cât şi toate spiritele cuminte şi luminate erau pentru un domn străin. Membrii societăţei literare „Junimea” se puseră cu energie în fruntea acestei propagande, făcând întruniri particulare, umblând în toate părţile, pentru a convinge lumea de necesitatea unui domn străin.

Domnii Maiorescu, Pogor, Carp etc. înfiinţară o gazetă – i-am uitat numele¹ – în care se susţinea cu mare căldură această idee.

Zadarnică încercare. Iaşul, prin tradiţia lui, prin starea spiritelor şi prin ideile politice dominante, era pentru domn român. De la elevi până la profesori, această idee era susţinută cu înverşunare.

Mi-aduc aminte că noi, elevii în liceu, nu aveam altă treabă toată ziua şi toată noaptea decât a lucra pentru un domn pământean. Ziua fabricam afişe mari pe pânză sau pe hârtie, scrise cu caractere mari caligrafice, cu inscripţiile următoare: „domn român voiesc românii”, „Nu ne trebuie domn străin”, „Românul stăpân în casă la dânsul”. Apoi, noaptea, câte douăzeci-treizeci săream gardurile internatului, ne împrăştiam pe toate străzile oraşului şi, păzindu-ne de sergenţii de oraş şi de patrule, lipeam acele proclamaţii.

Nu ştiu dacă erau douăzeci de elevi în liceu cari să fie partizanii domnului străin; printre aceia erau George Negruzzi, fratele mai mic al d-lor Leon şi Iacob Negruzzi de la „Junimea”, George Pavlov şi alţii. Discuţii interminabile zădărniceau recreaţiile şi orele de lucru. Bietul George Negruzzi se lupta ca un leu în contra noastră. Din când în când el ne lua pe câte unul în parte, doară ne-ar putea convinge, în patru ochi. Odată el mă luă într-un colţ al clasei şi îmi ţinu următorul limbaj:

— Bine, Panule, tu eşti băiet deştept, cum se poate să fii de aceeaşi părere cu gogomanii ceia?

Deja cuvântul de gogoman era introdus la „Junimea”. Căci G. Negruzzi îl auzise, desigur, de la fraţii săi.

— Ei, scumpul meu, îi răspund, or fi proşti, dar vorba tată-to, proşti dar mulţi! Pe urmă, nu înţeleg cum un domn străin ar putea să se asimileze etc., etc.

Adică i-am repetat toate clişeurile care atunci erau în curs.

— Cum? Crezi tu că poţi gândi mai bine decât Maiorescu şi decât Carp?

Deja cultul şi admiraţia începuseră a se întemeia în „Junimea”.

*

Reprezentanţii ideei de prinţ român erau în gruparea numită Fracţiunea liberă şi independentă, ai cărei fruntaşi erau fraţii Tacu, A.D. Holban, Alexandru Gheorghiu, fraţii Corjescu, Theodor Lateş şi alţii, toţi elevii şi discipolii lui Simion Bărnuţiu.

Cu această ocazie s-a început o luptă de moarte între fracţionişti şi junimişti, luptă care s-a întins pe toate tărâmurile şi a degenerat chiar până în lupte cu caracter personal.

Junimiştii, în această luptă, erau reprezentaţi prin domnii Maiorescu, Carp, Iacob Negruzzi, Leon Negruzzi, Vasile Pogor, Nicu Ganea, Ianov, Mişu Cornea etc.

Ideea de domn român pornise din şcoala fracţionistă, care era inspirată, cum am zis, de Simion Bărnuţiu.

L-am zărit şi eu de mai multe ori pe Bărnuţiu. Bărnuţiu era profesor de filosofie, originar din Transilvania, jucase un rol însemnat în mişcarea de acolo de la 1848 şi ţinuse un discurs rămas celebru în câmpia Turdei, la o mare întrunire românească. Cursurile universitare la început se făceau la liceu, cum se zicea mai înainte Şcoala Mihăileană. Jucându-mă prin curtea externatului, vedeam pe la orele două pe un bătrân slab, cu o figură blândă, cu un aer foarte modest, în spate cu o pelerină cenuşie, furişându-se printre elevi şi intrând în cancelarie. Noi, când îl vedeam, suspendam jocurile, rămâneam aproape neclintiţi şi-l urmăream cu ochii până când dispărea.

Vreun nou venit întreba:

— Cine este aista, măi?

— Cum, nu-l cunoşti? Aista e Bărnuţiu, cel mai învăţat om, care ştie toate tainele lumei…

Aveam un fel de respect religios noi, elevii cei mici, pentru dânsul, respect pe care desigur îl căpătasem prin tot felul de istorisiri extraordinare ce ajunseseră până la noi despre acest mare învăţat, atât prin Transilvania, cât şi de la noi din ţară.

Această teroare respectuoasă la nişte copii s-ar mai fi înţeles. Lucru însă extraordinar este că Simion Bărnuţiu avea o influenţă aşa de irezistibilă asupra studenţilor şi elevilor lui, încât îi hipnotizase, le inculcase în cap fanatismul ideilor lui; vorbeau ca dânsul, se îmbrăcau ca dânsul, mergeau ca dânsul, nici mai încape îndoială că gândeau ca dânsul. Fraţii Tacu şi Theodor Lateş erau expresiunea acestei şcoale. Trebuie să te duci cu mintea în timpurile vechi până la Socrat sau la filosofii stoici, cum a fost Epictet, sau la Isus Christos, pentru ca să întâlneşti un devotament aşa nemărginit şi necondiţionat al învăţăceilor pentru învăţător – căci în limbagiul lui Bărnuţiu nu există cuvântul de elev sau student, ci acela de învăţăcel.

*

Bărnuţiu era profesor de filosofie, însă în acelaşi timp era profesor de dreptul public, sau mai bine, cum zicea el, de dereptul public. În această calitate, în cursul lui, atingea chestiile de organizarea statului. Prin urmare, când se iveşte la 1866 chestia domniei vacante, deja de mult Bărnuţiu se pronunţase în cursul său în contra prinţului străin, în pagini foarte caracteristice şi foarte curioase.

Îşi poate cineva închipui cu câtă furie Fracţiunea liberă şi independentă, discipolă a lui Bărnuţiu, intră în luptă pentru prinţul pământean, în contra junimiştilor partizani ai prinţului străin!

Bărnuţiu, în dreptul public, era un simplu utopist; el punea la început nişte premise, din care trăgea concluziuni riguroase, independent de timp, împrejurări, popor etc. Cartea lui nu e nevoie de citit, este destul să citeşti cele cinci cuvinte cu care începe, iată-le: „Dereptul românilor este dereptul roman”. Scurt şi cuprinzător; pe urmă vin deducţiile.

În chestia prinţului străin, Bărnuţiu susţinea că alegerea de domn român ţine de dreptul natural, iar nu de cel public, şi că, prin urmare, este destul ca un singur român să fie contra prinţului străin, pentru ca prinţ străin să nu se aşază pe tron.

Vă puteţi închipui ce raporturi înveninate de luptă s-au stabilit între junimişti şi fracţionişti.

De atunci epitetele de: vânduţi străinilor, cosmopoliţi, trădători de ţară au fost aplicate junimiştilor, în special domnului Maiorescu. Partidul naţionalist era aşa de tare, încât a izbutit să trimeată în Constituantă pe Dimitrie Tacu şi pe Teodor Lateş, cari, conform preceptelor magistrului lor, Bărnuţiu, votară singuri din toată Constituanta, în contra prinţului străin.

*

Să vedem acuma care este starea literară în genere în ţară. Ideea fundamentală de la care purcedau toţi care se ocupau pe chestiuni de literatură, filologie, istorie era că noi, fiind popor de rasă latină, trebuie să ne apropiem de acele origini prin tendinţa culturei noastre, ţinându-ne departe de orice amestec străin. A doua idee era că toţi lucrătorii de pe toate câmpiile diferite ale culturei noastre, fiind buni români, operile lor nu pot să fie decât bune; aceste opere în prima linie trebuie să tindă a înălţa trecutul poporului nostru şi a-l arăta demn de un rol politic însemnat.

Plecând de la aceste două idei fundamentale, înţelegerea era perfectă mai între toţi scriitorii de toate genurile de pe atunci. Aşa, toţi cari scriau versuri erau cu bună voinţă primiţi şi consideraţi nu atâta ca valoare poetică, cât ca oameni care taie şi ei o brazdă în ogorul poeziei româneşti. Aproape nu se cunoştea ce este o critică literară, în sensul strict al cuvântului. Toate poeziile erau bune, unele bineînţeles mai bune, altele bune – poezii rele nu existau, toţi poeţii compunând un fel de confrăţie în care se menajau reciproc.

În istorie, ceea ce [se] lucrase era mai serios; multe obscurităţi ale istoriei române fuseseră în parte elucidate. Deja dl. Hasdeu începuse a tipări Arhiva istorică, Papiu Ilarian: Tezaur de monumente istorice. Nu mai vorbesc, bineînţeles, de Şincai, Bălcescu etc.

Cu toate aceste şi în istorie o idee domina, aceea de a ascunde adevărul istoric, când el nu ne este favorabil, a denatura uşurel evenimentele în favoarea noastră şi a înălţa cu orice preţ neamul. De aici, bineînţeles că, în consecvenţă, istoria nu mai era o specialitate, ci mai mult o vocaţiune. Oricine avea de zis ceva de bine despre români, îşi lua un subiect ca să-l trateze. Aşa se explică cum, de exemplu, Bolintineanu, poetul, a scris o serie de mici opuscule istorice, precum şi biografii, între altele şi a lui Ştefan cel Mare; cum Misail a scris pe aceea a lui Vasile Lupu şi a lui Matei Basarab; cum Aricescu, Filimon etc. s-au ocupat de asemenea chestiuni, fără să fie absolut preparaţi pentru aceasta.

Aşa am învăţat noi în liceu, în acel spirit am fost crescuţi; iar în politică am fost adăpaţi de preceptele şcoalei fracţioniste.

Mi-aduc aminte că profesorul meu de istorie, Mihai Buznea, un om foarte cumsecade, era încurcat în explicaţii, când venea la vreo înfrângere a românilor sau la vreun act umilitor din istoria noastră. Iată unul:

Este un moment când Ştefan cel Mare, având nevoie de ajutorul polonilor în contra turcilor, se duce în lagărul regelui Poloniei şi acolo reînnoieşte jurământul de vasalitate, pe care îl neglijase mulţi ani. Profesorul meu adăugea, spunând aceste, că Ştefan cel Mare a pus ca condiţie ca să presteze acest jurământ în cortul regelui, faţă numai cu demnitarii principali ai regatului. Regele acceptă, însă nelealitatea poloneză recurse la o şiretenie. Ei întocmiră un cort a căreia pânză se putea desface prin tragerea unei sfori, întocmai ca o cortină. În momentul când Ştefan cel Mare pune genunchiul la pământ ca să jure fidelitate leşilor, un polon trase sfoara, pânzele cortului se abătură în toate laturile, iar armata polonă întreagă văzu pe Ştefan la picioarele regelui…

N-am controlat niciodată de atunci faptul, ca să văd ce adevăr conţine în el. Îl recomand istoricilor. Dar mai că m-aş prinde că este o invenţiune patriotică, pentru a explica jurământul de supunere de care este vorba.

În filologie – zic filologie, ea însă nu exista – latinismul domina şi, prin urmare, etimologismul.

Fonetismul, reprezentat foarte curios de Aron Pumnul din Bucovina, nu avea trecere. Şcoala transilvăneană reprezentată prin Cipar, Laurian etc. era în plină tărie. Derivaţii ca Slatina de la Stelatina, Bistriţa de la Bistercea, Târgoviştea de la Târgu-Vestei etc. erau generalmente admise.

*

Am zis la început că Convorbirile apar în 1867; tot în acel an am ieşit din liceu cu ideile ambiante, prin urmare duşman al „Junimei”.

Nu simţeam nici o atracţie pentru „Junimea”, din cauza spiritului dispreţuitor şi a aerilor superioare ale membrilor acelei societăţi. Cel care pe atunci îmi era mai antipatic era domnul Iacob Negruzzi, cu mersul său ţanţoş şi cu modul de a tranşa scurt lucrurile. Această idee mi-am schimbat-o îndată ce l-am cunoscut mai de aproape.

Conferinţele domnului Maiorescu mă atrăgeau ca subiect, ca mod de expunere şi ca doctrină, ele însă nu-mi plăceau ca tendinţă. Tendinţa care reieşea din conferinţele sale cele mai obiective era o desconsiderare a adversarilor, a acelor care nu gândeau ca domnia sa.

De altmintrelea, deşi era profesor la Universitate, însă manierile sale reci făceau ca cel mult să ai numai stimă intelectuală pentru talentul şi cunoştinţele sale.

În fine, trăind în lumea profesorală – căci m-am făcut imediat profesor –, lume cu idei duşmane mişcărei literare de la „Junimea”, evident că nu puteam să am simpatii pentru această societate, mai ales auzind zilnic tot felul de declamaţii pe tema străinismului, a cosmopolitismului în contra membrilor ei.

Simţeam însă ceva curios în mine: aveam porniri contra acestei societăţi, aveam dorinţe ca să combat teoriile lor, dar nu aveam posibilitate, neştiind cum să combat şi neavând o bază oarecare.

Tovarăşii mei fracţionişti, în mijlocul cărora trăiam, nu-mi puteau da nici un ajutor. Fără supărare, ei erau ignoranţi, foarte ignoranţi. În filosofie erau încă la filosofia lui Krug – cam aceasta ne-a predat-o şi Theodor Lateş în liceu; iar în materie de artă, estetică şi literatură, aproape nici o cunoştinţă.

Superioritatea junimiştilor era zdrobitoare din acest punct de vedere. Inferiori pe tărâmul politic, unde fracţioniştii erau foarte tari, ei îşi luau revanşa pe terenul literar şi pe acela al cunoştinţelor culturale. În afară de domnul Maiorescu, care era hors concours, se aflau acolo spirite delicate şi culte, precum era al lui Vasile Pogor, spirite cu fundament serios cum era al domnului Carp, cultură literară ca a domnului Iacob Negruzzi etc.

*

Am simţit în mod instinctiv că deprinzându-mă cu lipsa de studiu a tovarăşilor mei fracţionişti, voi rămâne un simplu fracţionist toată viaţa, şi atunci am început a mă pune pe studiu şi a ceti în toate ramurile cărţile cele noi apărute.

Era la Iaşi, şi este încă, un librar, Dimitrie Daniil, care ne furniza nouă, adică lui Lambrior, Conta, Alexandru Xenopol, mie etc., toate cărţile în vogă în ştiinţă sau din cele mai vechi cu reputaţie.

Am început a-mi procura şi a sorbe pe Guizot, Thierry, Thiers şi pe deasupra Istoria civilizaţiei de Buckle, Macaulay, Carlyle etc.; în filologie, ştiinţa limbagiului de Max Müller, gramatica limbelor romane de Diez, gramatica comparată de Bopp etc. În filosofie şi artă, Herbert Spencer, Darwin, mai cu seamă Auguste Comte şi pe deasupra Taine.

Am început însă serios a mă ocupa de istoria românilor, adunându-mi tot materialul care pe atunci se putea aduna.

Taine cu uvrajele sale estetice, filosofia artei în Italia, în Olanda etc. mi-a deschis cel întâi orizontul în materie de estetică, dându-mi un criteriu de critică.

Începeam în fine a mă dezgheţa şi a simţi oarecare idei formându-mi-se în creier, începeam a mă înarma, a putea lupta şi combate teoriile junimiste. Puteam şi eu cita autori. Cercul belferesc văzând aceasta, începu a mă cultiva mai de aproape, destinându-mă ca un viitor luptător în contra „Junimei”.

Cum am simţit că am puţine aripi, m-am şi aruncat, eu, tânăr şi obscur, în bătălie. Erau pe atunci un fel de gazete săptămânale de ale căror titluri nici nu-mi mai aduc aminte. Domnul Maiorescu ţinuse o conferinţă intitulată, Formă şi fond, conferinţă absolut întemeiată, dar cu ocazia căreia domnia sa a îndreptat mai multe săgeţi politice adversarilor din localitate.

Ajutat de teoriile estetice ale lui Taine, am şi întocmit o critică, în care punând la contribuţie arta Renaşterei în Italia, arta flamandă etc., căutam să răstorn conferinţa în chestie.

Un amic fracţionist îmi ia manuscriptul şi se duce la gazeta fracţionistă – mi se pare Patria – al cărei director era acerbul domn A.D. Holban.

Domnul Holban era un neîmpăcat duşman al junimiştilor… pe atunci, dar era un om foarte curios şi atunci – ca şi acum. Nu ştiu de ce, măcar că articolul meu era îndreptat în contra domnului Maiorescu, totuşi l-a refuzat, zicând că el conţine paradoxe estetice. Domnul Holban nu s-a ocupat niciodată de asemenea chestii, dar probabil că în cazul meu avea dreptate.

Atunci m-am adresat imediat la una din ciupercile-gazete de care am vorbit, şi într-o duminică mi-am văzut prima mea lucrare tipărită: Despre formă şi fond, critica conferinţei d-lui Maiorescu. Trebuie să spun că am păstrat în acel articol un discret anonimat, de altmintrelea nici nu era nevoie, fiind cunoscut numai de câţiva amici.

III

Cercul fracţionisto-bărnuţian în care trăiam a fost entuziasmat. Pentru prima oară, probabil, Taine era pus la contribuţie în Iaşi, pentru prima oară dl. Maiorescu era combătut pe alt teren decât pe cel politic.

Dar, bucurie complectă nu se poate. Câţiva fracţionişti, precum Alexandru Gheorghiu şi alţii, veniră să mă felicite, însă adauseră:

— D-le Panu, articolul e minunat, păcat însă că nu ai adoptat ortografia d-lui Bărnuţiu.

— Apoi, d-le Gheorghiu, eu încă n-am nici un sistem ortografic, dar vădit că înclin către fonetism.

— Rău, rău, căci fonetismul face că nu se poate observa legătura dintre limba latină şi cea română.

— Pardon, i-am obiectat – tare pe ştiinţa limbagiului de Max Müller şi pe gramatica limbilor romanice de Diez –, îndată ce cineva cunoaşte legile fonetice, după care cuvintele originale se transformă, atunci e tot aşa de sigură derivaţia unei limbi dintr-o alta iniţială, după cum 2 şi cu 2 fac 4.

— Poate să fie aşa, dar tot e mai lămurit pentru public ca să scrii acua decât apă.

Această conversaţie a fost pentru avânturile mele ştiinţifice un duş foarte rece.

Un alt fracţionist, felicitându-mă, mi-a zis:

— Evident că în critica d-tale erai legat de titlul pe care dl. Maiorescu îl dase conferinţei sale: Formă şi fond; cât mai corect însă ar fi fost dacă-ţi intitulai critica d-tale cu cuvintele mai latinizate de: Partea formativă şi fundamentul.

Am înţeles iarăşi că are să-mi vie foarte greu lupta în contra „Junimei”, făcându-mă campionul unei mişcări literare cu principii ca cele arătate mai sus, căci în realitate ea se reducea la câteva formule latiniste şi bărnuţiane.

A doua mea scriere critică

De la începutul apariţiei Convorbirilor, fusesem un cititor asiduu. Eram în clasa a şaptea şi, prin urmare, în stare ca să judec lucrurile. Întâiul număr al Convorbirilor începuse cu un studiu critic al d-lui Maiorescu: Despre poezia română. Criteriile pe care dl. Maiorescu le dedea acolo, după care erau să se judece valoarea poetică a unei lucrări, evident că erau nouă şi bune pentru mine. Cu toate acestea, lucrarea m-a izbit în mod defavorabil. Dl. Maiorescu lua la răfuială estetică pe toţi poeţii în vază, vechi şi noi, din ţară şi din părţile locuite de români.

Mai toţi poeţii noştri, vechi şi noi, precum: Sion, Tăutu, Bolliac, Baronzi, Pelimon, Asachi, Aricescu, Orăşanu, Văcărescu, apoi cei din Transilvania: Mumuleanu, Mureşanu etc., aveau în critica d-lui Maiorescu bucăţi pe care le dedea ca rele exemple în poezie.

Acest lucru evident că mă nemulţumea; dar de altă parte nu puteam să nu recunosc că criticul avea în cea mai mare parte dreptate. Bieţii poeţi patrioţi şi lucrători asidui ai literaturei române îşi găsiră un criticator, pe care nici sentimentul patriotic, nici acel de solidaritate faţă cu străinul nu-l mişcau. Ceea ce nu-mi plăcea mai cu seamă în criticile d-lui Maiorescu era mai ales acea satisfacţie involuntară, care răsărea de câte ori avea norocul ca să poată semnala o bucată literară mediocră pe fond patriotic şi naţional.

Însă dl. Maiorescu era destul de imparţial şi în acelaşi timp destul de abil pentru ca să nu îmbrăţoşeze, în critica sa acerbă, absolut pe toţi poeţii. El a exceptat şi s-a grăbit să excepteze pe fruntaşii noştri poeţi de atunci: pe Alecsandri, Bolintineanu – până la o dată oarecare din faza sa literară – şi pe Alexandrescu. Acest lucru mă tulbura, căci în liceu noi cu toţii citeam şi admiram pe Alecsandri, pe Alexandrescu şi mai cu seamă pe Bolintineanu. Nu ştiu pentru ce, dar chiar şi acuma cred că Bolintineanu a fost mai mare poet decât Alecsandri. Poate aceasta se explică prin persistenţa unei idei căpătate în tinereţe. Nu mai puţin adevărat că, deşi nu am controlat-o din nou, totuşi parcă inspiraţiile lui Bolintineanu aveau aripi mai mari decât acele ale lui Alecsandri.

Prin urmare, când dl. Maiorescu se punea pe asemenea teren, criticând pe poeţii de ocazie sau pe cei secundari şi citând ca exemple de regulă de estetică versuri din Alecsandri, Bolintineanu şi Alexandrescu, dl. Maiorescu devenea greu de combătut şi vrând-nevrând trebuia să recunoşti că are dreptate. Recunoşteam aceasta, dar cu oarecare ciudă, îmi părea rău că dl. Maiorescu are dreptate.

*

Un lucru era pus în evidenţă în contra şcoalei Convorbirilor de toţi cei atacaţi – şi cei atacaţi cum s-a văzut erau numeroşi. Toate foile politice şi literare din ţară şi din Transilvania ridicaseră mănuşa aruncată de dl. Maiorescu; iar polemicele începură a se angaja în mod foarte violent, de la cele dintâi luni ale apariţiunei Convorbirilor literare. Trompeta Carpaţilor, Arhiva filologică, Columna lui Traian a d-lui Hasdeu, Federaţiunea, Familia, Transilvania, gazete de peste munţi, ripostară.

Partea cea slabă a Convorbirilor erau producţiile literare originale poetice. O literatură străină publicului era dată ca exemplu: traducţii din Heine, Uhland, Lessing etc. erau de o factură nouă şi de un spirit care nici astăzi nu a reuşit să stăpânească poezia noastră. Publicul le-a luat nu atâta ca modele de poezie, ci mai mult ca o provocare a sentimentului naţional şi poetic al românului.

De altă parte, poeţii care scriau la Convorbiri şi, prin urmare, aveau aprobarea d-lui Maiorescu nu erau de o reală valoare. Cel mai fecund era dl. Iacob Negruzzi, care şi-a recunoscut singur neaptitudinea, prin faptul că a renunţat la această carieră beletristică. Astăzi poeziile domnului Negruzzi pot fi considerate ca nişte păcate ale tinereţelor, în deosebire însă de păcatele tinereţelor ale tatălui său, Constantin Negruzzi, care au rămas.

Ce să mai zic de poeziile lui Ştefan Vârgolici, de ale lui Vasile Pogor, Pruncu, Ianov, Leon Negruzzi, Bodnărescu, Miron Pompiliu, Brociner.

Din toată acea pleiadă numai Şerbănescu a rămas în literatura română.

Eminescu nu apare decât în al patrulea an al Convorbirilor literare.

Despre toţi poeţii de mai sus, voi vorbi pe larg când voi ajunge cu aceste amintiri la intrarea mea în „Junimea”.

De altmintrelea, în ceea ce priveşte pe Vasile Alecsandri – a cărui apariţie la „Junimea”, din când în când, o voi descrie la timpul anumit –, bucăţile pe care le dă acest poet la începutul Convorbirilor nu sunt de prima calitate. Aşa în anul întâi şi al doilea al Convorbirilor producţiile lui Alecsandri sunt slabe de tot; această slăbiciune nu este relevată de dl. Maiorescu, cum ar fi fost relevată dacă s-ar fi remarcat la alt poet.

Mi-aduc aminte că am fost izbit de o poezie a d-lui Alecsandri, un fel de imitaţie după genul lui Bolintineanu, foarte slabă, care ne servea nouă, profesoraşilor, ca să criticăm spiritul de parţialitate al d-lui Maiorescu. Uitasem cum era intitulată şi care era conţinutul acelei poezii. Într-adins am căutat în Convorbiri şi am găsit-o în anul al doilea: Calul cardinalului Batori, 1599. Este pur şi simplu o copilărie.

Toate acestea mă încurcau, şi faptul că aveam păreri politice deosebite de acele ale „Junimei” întreţinea în mine resentimentele contra Convorbirilor.

O ocazie se ivi pentru ca aceste dispoziţii să se manifeste din nou.

În 1868, când eram la Universitate, iată că apare în Convorbiri o lucrare capitală: Rienzi, tragedie în 5 acte, de dl. Bodnărescu, în versuri albe. Era întâia lucrare fundamentală a Convorbirilor. Când am citit-o, am rămas decepţionat complect, lucrarea nu avea nici o valoare.

Dar, să intru în oarecare detalii. În materie de tragedie eram, pe cât e cu putinţă unui tânăr, la largul meu. În liceu studiasem toată literatura dramatică din antichitate până în timpurile moderne: Sofocle, Euripide, Terenţiu, Racine, Corneille, Molière, Shakespeare, Lope de Vega, Schiller, Goethe etc., pe toţi aceştia în traducţie franceză, împreună cu Dante, Ariosto, Torquato Tasso în limba italiană, plus dramatici francezi contimporani. Pe toţi îi înghiţisem – în mod indigest bineînţeles – în cei trei ani ai cursului superior. Nu mai rămâne îndoială că Voltaire, Diderot, Volney şi Jean-Jacques Rousseau nu fuseseră uitaţi.

Citeam seara, citeam în vacanţe, citeam în orele de recreaţii, citeam în timpul cursurilor care nu mă interesau sau pentru care puteam să mă prepar în ultimele luni ale semestrului. Discuţiile teoriei tragediei clasice asupra celor trei unităţi, a unităţei locului, a timpului şi a acţiunei, îmi erau familiare. Revoluţia pe care o făcuse Shakespeare în această privinţă o cunoşteam şi o aprobam.

Prin urmare, când apare tragedia d-lui Bodnărescu, Rienzi, toată fiinţa mea a vibrat de nevoia unei critici.

Dl. Bodnărescu, alegând ca subiect Rienzi, se hotăra de mai înainte la o încercare dezastruoasă; era o operă peste puterile sale, căci ea fatalmente trebuia să fie pusă în comparaţie cu alte tragedii asupra aceluiaşi subiect, comparaţie pe care nu putea să o suporte Rienzi a domniei sale. În adevăr, un autor francez, Drouineau, a făcut pe la 1826 o tragedie, Rienzi, ale cărei calităţi sunt recunoscute, şi vestitul autor englez, Sir Bulwer Lytton, mai în urmă a compus un roman istoric Rienzi. Înainte de Bulwer, Ricard Wagner, ilustrul compozitor german, făcuse şi el un libret, Rienzi.

Când a apărut Rienzi de dl. Bodnărescu, întâmplarea făcuse că eu cetisem cu câteva săptămâni înainte romanul istoric al lui Bulwer. Şi măcar că acest roman are multe defecte, dar e foarte mişcător, iar acţiunea foarte dramatică.

Era un noroc mare pentru mine.

În prefaţa traducerei franceze a romanului lui Bulwer se vorbea şi de tragedia franceză a lui Drouineau.

Imediat alerg la Dimitrie Daniil, librarul, şi comand această tragedie.

Despre libretul lui Wagner şi chiar despre Wagner însuşi n-aveam nici o cunoştinţă, numai mai târziu am aflat lucrul.

Până când a apărut actul al doilea în Convorbiri literare, mi-a şi sosit tragedia Rienzi a autorului francez. Am aşteptat ca să apară cele 5 acte ale d-lui Bodnărescu, pentru ca să fac critica.

Nu-mi aduc aminte în ce jurnal am tipărit această critică, nici n-o am – după cum n-am nimic din ce am scris, neavând obiceiul de a colecţiona, fie scrierile mele, fie ale altuia, când apar în gazete –, dar mi-aduc aminte foarte bine fondul criticei mele şi mai că aş putea să spun că şi astăzi aş iscăli-o.

Iată în ce consista critica mea.

Mai întâi căutam să stabilesc care este partea originală a poetului şi, comparând lucrarea cu acea a lui Bulwer şi a lui Drouineau, constatasem că dl. Bodnărescu nu pusese aproape nimic de la sine, şi puţinul pe care-l pusese era nenorocit. Aşa, ţin minte bine deznodământul.

În romanul lui Bulwer, copilul lui Montréal, pentru a răzbuna moartea tatălui său – o figură eroică şi melancolică a unui cavaler semiaventurier, semibandit din evul mediu –, ucide pe Rienzi, binefăcătorul său.

În Drouineau, Montréal-fiul joacă un rol nobil şi cavaleresc, provocând pe Rienzi în duel.

În tragedia d-lui Bodnărescu, Montréal, cavalerul aventurier, se furişează în piaţa Capitoliului printre public, şi când Rienzi se apropie, îl ucide mişeleşte, lucru care se depărtează şi de la adevărul istoric, cât şi mai cu seamă de la logica dramatică şi caracterul personajului.

Nu ştiu dacă la „Junimea” s-a citit critica mea, ştiu însă un lucru, că fracţioniştii au admirat-o de politeţă, fără să-i dea altă importanţă. Iar un profesoraş mititel şi veninos mi-a spus:

— Panule, lasă pe Bodnărescu deoparte cu tragediile lui, dă-i la cap lui Maiorescu pentru ideile lui antinaţionale.

A treia scriere

O satiră în versuri

Cei ce au citit Convorbirile poate ştiu un lucru foarte nostim, anume: că eu am publicat câteva traducţii din Sonetele lui Petrarca. Da, nici mai mult, nici mai puţin decât sonete din Petrarca. Eram un mare admirator al lui Petrarca, pe care îl citisem în original. Se înţelege că preferam din el mai mult in vita di Laura decât in morte di Laura.

Nu cred însă să ştie mulţi că am compus şi o satiră politică în versuri, intitulată Boericale, satiră la adresa tot a „Junimei”. Iată acest curios incident din tinereţele mele. Este cea dintâi manifestare politică a mea; cu dânsa am început a face politică.

Cel mai neobosit scriitor de la Convorbiri era însuşi redactorul lor, dl. Iacob Negruzzi. De la cel întâi număr d-sa începe a publica poezii lirice – inferioare fie zis în treacăt –, traduceri din dramele lui Schiller, copii de pe natură, idile în versuri şi sub formă de dialog de teatru, romane, călătorii etc.

Genul în care a reuşit real este, desigur, al copiilor de pe natură, în care zugrăvea un caracter, dezvelea un colţ social comic, îşi bătea joc de un prejudiţiu sau reprezenta o scenă reală ridicolă.

Trebuie să spun că dl. Jacques Negruzzi avea pasiunea politică dezvoltată mai mult decât oricare, şi că rar făcea sau scria ceva, fără ca în dos să nu fie preocuparea de a lovi în adversar.

Era duşmanul neîmpăcat al fracţioniştilor, iar fracţioniştii îi plăteau înapoi cu aceeaşi monedă.

Era conservator adânc, conservator ruginit chiar. Aşa, mi-aduc aminte teoria pe care o dezvolta de multe ori la „Junimea”: superiorul are totdeauna dreptate faţă de inferiorul. „Exemple: când mitropolitul e în ceartă cu un episcop, mitropolitul are dreptate; când episcopul se sfădeşte cu protopopul, episcopul are dreptate; când protopopul se ia de păr cu un popă, protopopul are dreptate; când prefectul se sfădeşte cu subprefectul, prefectul are dreptate; când caporalul bate pe soldat, caporalul are dreptate.”

Acest spirit, natural că-l aducea şi în politică.

În 1866 se ştie că începe regimul nostru reprezentativ serios în ţară. Liberalii din Iaşi intră cu energie în mişcarea constituţională, ei încep agitaţia electorală cunoscută: vizitează pe alegători pe acasă, le cer voturile, fac întruniri publice, combat pe adversari, mai cu seamă pe reacţionari; cu alte cuvinte bucătăria regimului constituţional începe a funcţiona.

Pe atunci era un obicei foarte nostim la Iaşi, în chestie de întruniri politice: ele erau contradictorii. Ambele partide sau toate partidele veneau, oratorii se succedau la tribună întocmai ca la Cameră, unul pentru, altul contra; discuţiile erau violente, dar foarte interesante. Publicul îşi manifesta simpatiile pentru un partid sau o persoană, fără însă să înăduşe glasul adversarului. Acest obicei s-a continuat până în 1884. De câte ori nu am avut combateri de această natură cu dl. Mârzescu, cu dl. Aslan etc. Aceste întruniri se ţineau în sala mare a primăriei.

Junimiştii, adică d-nii Maiorescu, Carp, Negruzzi, Pogor etc., nu veneau la asemenea întruniri pe cari le despreţuiau; ca conservatori, împreună cu ceilalţi conservatori, ei făceau întrunirile lor în case particulare, precum în saloanele d-lui Mavrocordat, Paşcanu etc.

Dl. Iacob Negruzzi mai cu seamă îşi exercita verva, ridiculizând practica electorală, cu toate că în realitate era pasionat de politică, cum am spus, şi era cel mai înfocat agent electoral conservator (în sensul bun al cuvântului), şi acel care ştia să se insinueze mai mult printre alegători. De aceea foarte multe din copiile sale de pe natură vizează politica, ridiculizând pe cetăţenii militanţi liberali, pe profesori care erau în fruntea mişcărei fracţioniste şi pe căpetenii.

Noi ceştilalţi din câmpul opus deveneam furioşi la asemenea atacuri, în care literatura era numai pretext.

În 1871 dl. Iacob Negruzzi publică o copie de pe natură intitulată Electorale, care era o adevărată ridiculizare şi, trebuie să o spun, cu mult spirit şi umor, a vieţei politice a liberalilor din Iaşi, imitând genul satiric eroic al lui Boileau în Le Lutrin şi al altor satirişti celebri. Dl. Iacob Negruzzi începea cu o descriere majestuoasă şi serioasă a locului unde acţiunea eroico-comică avea a se petrece şi apoi continua povestind o întrunire la primărie: alegerea preşedintelui, cererea de cuvânt a diferiţilor oratori, exageraţiunea în limbagiu şi în idei, oratori vehemenţi şi furioşi etc., etc. Printre oratori figura, de exemplu, d-l Sugilă, al cărui nume denota apucăturile, Tiberiu Lehăescu profesor de la liceu, un agent electoral cu ciomagul în mână, numit Ciobănică, un cetăţean turmentat Năstase Pătlăgică etc.

Se înţelege că această satiră a avut mare efect în Iaşi. Bezedea Grigorie Sturdza făcea mare haz. Fracţioniştii şi liberalii erau plouaţi. Fiecare designa pe Sugilă, pe Tiberiu Lehăescu, pe Năstase Pătlăgică şi pe alţii.

M-am hotărât să răzbun onoarea instituţiilor constituţionale batjocorite de această satiră şi am răspuns printr-o alta, tot în versuri, numită Boericale.

IV

Nu-mi aduc aminte decât vag de aceste Boericale. Îşi poate închipui cineva că mare lucru nu a putut să fie de ele, mai ales în comparaţie cu Electoralele d-lui Negruzzi! Mai întâi, fiindcă un răspuns pe aceeaşi temă şi cu aceleaşi procedeuri are totdeauna mai puţină valoare decât atacul; de altă parte fiindcă dl. Negruzzi avea deprinderea maniărei versurilor. Cu toate acestea, Boericalele au avut succes în lumea interesată. Tiberiu Lehăescu, profesorul de la liceu, mi-a strâns mâna scuturându-mi-o aşa de tare, încât era să mi-o demită din umăr. Onorabilul Pătlăgică mi-a făgăduit votul său, când îmi voi pune candidatura, „căci văd că eşti băiat bun şi că ai viitor”. Ciobănică m-a întrebat dacă n-ar fi nimerit să-şi exercite ciomagul pe spetele d-lui Negruzzi. Iar Sugilă (căci, o mai repet, toată lumea a înţeles la cine făcea aluzie dl. Negruzzi), fiind într-o stare anormală, adică nefiind în starea lui obicinuită, mi-a zis:

— Domnule Panu, să-l păzească Dumnezeu pe ţiganul acela (ţiganul acela era dl. Iacob Negruzzi) ca să mă întâlnească când voi fi în bune dispoziţii…

Tiberiu Lehăescu, strângându-mi mâna, cum am spus mai sus, mi-a zis următoarele:

— Înfierând Electoralele, ţi-ai făcut datoria de bun român şi de cetăţean; eu voi răspunde vândutului aceluia la străini de la tribună. De la tribună eu polemizez cu adversarii mei; la cea întâi ocazie îl voi provoca de la înălţimea tribunei, iar dacă nu va ridica mânuşa, îl voi trata ca laş.

Aceste Boericale m-au făcut să încep a mă interesa de politică şi a urmări mai de aproape politica societăţei „Junimea”, căci vădit că de la 1870 „Junimea” începe a face politică. Deja, cum am spus, junimiştii luaseră o atitudine franc duşmănească în contra mişcărei literare şi politice dominante. Ei purcedeau în estetica lor aproape de la principiul că sentimentul naţional nu poate să fie un element emoţional într-o lucrare poetică, şi că, din contră, este un sentiment de nevaloare.

Acest lucru se poate înţelege că lovea în însuşi baza activităţei literare de pe atunci; era un fel de estetică internaţionalistă, care voia a se introduce şi a înlocui pe cea în favoare, eminamente naţionalistă.

Apoi se mai introduceau şi alte principii de critică: Lessing intra în arenă, precum şi tot criticismul clasic modern.

Un acerb şi neînduplecat critic în contra mişcărei literare de atunci desigur era dl. Carp. În adevăr, dl. Maiorescu, în criticele sale, păstra acel ton rece, deşi incisiv, iar critica sa, deşi amară, răutăcioasă, însă avea politeţa în aparenţă. Pe urmă, trebuie s-o zic, dl. Maiorescu în criticele sale totdeauna îşi rezerva şi asigura o mică portiţă de retragere.

Din contră, dl. Carp un critic impetuos, care se năpustea asupra adversarului şi-l lovea drept, fără să-şi reţie întru nimic mâna. La dl. Carp o operă era sau o capodoperă sau o nulitate, mijlocie nu exista; ori Shakespeare sau La Fontaine, ori neantul.

Aşa, chiar din anul întâi al Convorbirilor, dl. Carp publică o critică a dramei d-lui Hasdeu, Răzvan-Vodă, atunci apărută. D-sa începea critica prin un atac violent în contra autorului dramei. Această dramă era numită o elucubraţiune, zicea d-sa; motivul apariţiunei acestei drame atribuit unei boale. Dl. Carp se înfuria de la început în contra succesului piesei; publicul, care gustase drama, era maltratat şi considerat ca complicele d-lui Hasdeu. Aristot era pus la contribuţiune, iar dl. Hasdeu era acuzat că s-a abătut de la regulele dramatice ale lui Aristot.

Ceva mai mult, pentru prima oară Schopenhauer apărea, şi dl. Carp cita din celebrul filosof care este ţelul unei drame; iar ca final, criticul sfătuia în mod dispreţuitor pe dl. Hasdeu că ar fi mai bine să se întoarcă la redacţia lui Aghiuţă.

Aghiuţă fusese un jurnal umoristic, redactat de dl. Hasdeu.

Evident că dl. Carp se înşela. Se înşela asupra valorei lui Răzvan, dramă care a rămas şi care, pe lângă defectele ei, are calităţi de prima ordine, pe care criticul era dator să le pună în evidenţă ca şi defectele.

Evident că aprecierea pe care o făcea despre dl. Hasdeu era absolut nedreaptă şi pasionată. Locul enorm pe care dl. Hasdeu l-a ocupat şi-l ocupă şi astăzi în literatură şi ştiinţă este o dovadă. Şi dl. Carp nu putea să aibă în tot cazul scuza cum că dl. Hasdeu nu se manifestase în destul până atunci. Răzvan-Vodă era cu mult superioară tuturor lucrărilor de pe atunci, iar activitatea începută de dl. Hasdeu în Columna lui Traian etc. era semn vădit de ceea ce omul era în stare să facă.

Dar pe bietul Gheorghe Sion poetul, ce crud l-a maltratat dl. Carp! Aici, bineînţeles, cu dreptate.

Sion, ca un bun român ce era, publică Una sută şi una fabule, ca vai de capul lor, fie zis în treacăt. Dl. Carp ia condeiul şi-i administrează o teribilă critică. Bietul poet e pus în comparaţie cu La Fontaine şi puteţi să vă închipuiţi ce păţeşte. Apoi dezastrul aceluia este şi mai desăvârşit când îi discută opera din punct de vedere al definiţiei fabulei dată de Lessing.

Ceea ce revolta mai cu seamă pe dl. Carp era prefaţa autorului, în care nenorocitul îndrăznise să spună că, scriind acele fabule, s-a gândit că printr-însele poate insufla patriotism, liberalism şi religiozitate. Dl. Carp sfârşea prin a spune că fabulistul publicând opera sa şi-a bătut joc de public.

*

Ei bine, aceste lucruri revoltau opinia publică în contra „Junimei”; tonul casant, dispreţul suveran, în afară de dreptatea sau nedreptatea cauzei, acestea supărau. Mai supăra faptul că se căuta a se scoate, cum am zis, din literatură sentimentul patriotic, preocuparea morală de a produce un bine. Acuma, când mă uit înapoi, pot să definesc lămurit lupta între tendinţa junimistă în literatură şi cea naţionalistă de pe atunci.

Literatura de atunci avea ca principiu arta pentru un scop oarecare, social, politic şi naţionalist; pe când junimiştii voiau să introducă arta pentru artă.

Cine avea dreptate? Avea dreptate în parte „Junimea”, fiindcă prea se făcea din literatură un simplu mijloc de propagandă; şi avea mai cu seamă dreptate, fiindcă cea mai mare parte din literaţii de atunci nu erau oameni de talent. Dacă ar fi fost oameni de talent, mişcarea „Junimei” ar fi fost nimicită de la început, sau poate nici nu ar fi luat naştere.

Avea dreptate şi partida naţionalistă, fiindcă junimiştii prea voiau să facă din literatură un fel de sport intelectual, din care scoteau cu precugetare oarecare sentimente, precum este cel al naţionalismului etc., desigur foarte emoţionale şi ele şi capabile de a da naştere unei literaturi.

*

Cât timp „Junimea” atacase poeţii inofensivi, precum Sion, poeţii morţi, precum Văcărescu, literatura din Transilvania, care nu inspira mare interes la noi, pe atât i-a mers bine şi nu a deşteptat furtuni.

Când însă Convorbirile încep a ataca oameni de valoare ca dl. Hasdeu, ca V.A. Ureche etc., atunci lupta se angajează serios şi două tabere adverse se formează.

Dl. Hasdeu, polemist emerit şi lucrător neobosit, intră în luptă înconjurat de o pleiadă de tineri, din care mulţi de talent. Şcoalei junimiste din Iaşi i se ridică o altă şcoală literară în Bucureşti; între cele două capitale începe un război literar în regulă. Mai pune şi faptul că sentimentul de separatism era în aer, ceea ce făcea ca cei din Iaşi să caute a compensa inferioritatea situaţiei lor politice prin superioritatea lor literară.

În această luptă ce se angajează, „Junimea” reuşise să atragă în partea ei pe cel mai ilustru dintre poeţi, pe Alecsandri, care aproape la fiecare pas era linguşit la „Junimea” şi în Convorbiri literare. „Junimei” îi trebuia un literat însemnat, care să-i servească de pavilion; lui Alecsandri, omul cel mai îngâmfat din lume, îi trebuia un cerc de oameni de valoare care să fie în acelaşi timp şi adulatorii săi. Este drept că Alecsandri nu neglija nici pe cei din Bucureşti. În acelaşi timp, pe lângă lucrurile care le dă Convorbirilor, nu uita a întreţinea, cel puţin din când în când, cu colaborarea sa şi revistele din Bucureşti, precum Revista contimporană.

Gruparea de la Bucureşti începe a se agita febril; pe lângă Columna lui Traian a d-lui Hasdeu, gazetă politică, dar care avea o mare parte rezervată literaturei şi istoriei, apar mai multe foi ale căror titluri denotau spiritul deosebit de acela al Convorbirilor literare.

Aşa, Columna lui Traian era un program întreg; apare mai târziu foaia Societatea pentru învăţătura poporului român, mai apare apoi Foaia societăţei românismului. Mai în toate aceste reviste, dl. Hasdeu îşi are locul întâi. În Foaia societăţei românismului încep întâiaşi dată a scrie d-nii G.D. Teodorescu şi Grigore Tocilescu.

*

Eu urmăream toată această mişcare din fundul unei catedre de la gimnaziul Alexandru cel Bun din Iaşi. Foarte curioasă şi nedefinită era starea mea sufletească. Toate simpatiile mele politice erau pentru partidul naţionalist, însă o parte din simpatiile mele literare le avea necontestat „Junimea”. Dar le avea în mod foarte straniu. Ceea ce îmi plăcea la „Junimea” erau teoriile estetice şi preceptele; exemplele prin care însă voiau să ilustreze acele teorii şi comentariile ce se făceau asupra operilor criticate îmi displăceau.

Pe urmă, eram izbit de o lacună vădită în mişcarea „Junimei”. Convorbirile erau o revistă pur literară. Numai dl. Maiorescu mai lărgea cercul, introducând şi chestiuni de filologie şi învăţământ, încolo numai poezie, numai traduceri, bucăţi literare şi critici, foarte puţine studii.

Pe când dincolo, în lagărul opus, platforma era mult mai largă, toate chestiunile erau abordate, în toate ramurile. Cele de mai multe ori rău, câteodată bine, dar erau tratate.

Mişcarea naţionalistă avea o vădită superioritate asupra celei junimiste dintr-un punct de vedere istoric. Convorbirile literare n-aveau un istoric, nu se ocupau deloc de această chestiune, aşa de importantă pentru un popor şi, mai ales, aşa de importantă atunci. Ba chiar la „Junimea” se trata cu dispreţ istoria românilor. Ce istorie a românilor este? Care este istoria românilor? ziceau unii membri. Iar dl. Pogor, în ironie, repeta foarte des cuvintele: Les peuples heureux n’ont pas d’histoire², şi explica astfel pentru ce nu avem istorie.

Dincolo, afară de domnul Ureche şi alţii, era un gigant, era dl. Hasdeu, admirabil preparat pentru răsfoirea şi întocmirea istoriei noastre naţionale. Pe lângă cunoştinţa altor limbi, poseda cunoştinţa limbelor slavice, indispensabile pentru studiarea trecutului nostru. Nu mai vorbesc de cunoştinţele generale pe care le poseda.

Era un adversar redutabil pentru „Junimea”.

În lupta încinsă, şi pe care treptat o voi arăta-o, ambele tabere au avut învinşi şi învingători, victoria însă a fost mai mult în favoarea junimiştilor. Căci evident că d-nii Ureche, Misail etc. au fost bătuţi în această luptă, bătuţi cum zice francezul: à la plate couture³.

Cu dl. Hasdeu însă lucrurile n-au stat tot aşa. Cu dl. Hasdeu a fost un adevărat duel în felul timpurilor medievale: un om luptând într-o încăierare generală, în contra mai multor războinici deodată. Cine a citit La Gerusalemme liberata de Tasso sau Orlando furioso de Ariosto îşi poate face idee despre ceea ce voiesc să spun. Dl. Hasdeu era faţă cu „Junimea” un fel de Rinaldo sau de Orlando faţă cu sarrasinii.

Cum s-a văzut, dl. Carp a fost cel întâi care a provocat pe dl. Hasdeu în critica lui Răzvan-Vodă, trimeţându-l la Aghiuţă.

Dl. Hasdeu replică cu atacuri continue la adresa „Junimei”. Acest duel este ilustrat, între altele, prin trei păcăleli a d-lui Hasdeu şi prin una păţită de dl. Hasdeu.

*

Le voi povesti la rândul lor pe toate.

Păcăleala d-lui Hasdeu.

Acesta, ca mai toţi de pe atunci, era duşmanul dinastiei străine; pe de altă parte Alecsandri îşi înstrăinase simpatiile bucureştenilor prin faptul că scria la Convorbiri, prin urmare avea aerul a se solidariza cu acea mişcare, mai ales de când dl. Maiorescu îl puse în Direcţia nouă, de care voi vorbi în curând, în Convorbirile în 1870 (căci de atunci lupta serioasă începe), Alecsandri publică un fel de pastel intitulat Bărăganul. Alecsandri dedică Bărăganul: Măriei sale domnitorului. Acest act a fost tălmăcit ca o linguşire către domnitor din partea ilustrului poet, prin urmare a displăcut şcoalei naţionaliste.

Columna lui Traian relevă lucrul şi caută să găsească în poezie urme de linguşire. În poezia Bărăganul, după ce descria stepa întinsă cu iarba-i mohorâtă, singuratică şi lipsită de viaţă, apoi erau ca concluzie următoarele versuri:

Ah! dulce, glorioasă şi mult strălucitoare

Va fi ziua de viaţă când pe sub mândrul soare,

Trecând în repegiune, un zmeu cu-aripi de foc

Goni-va trista moarte ce zace-n acest loc!

Mult vesel va fi câmpul când vecinica-i tăcere

Va dispărea d-o dată la glasul de-nviere

Ce scoate zmeul falnic din gura lui de fer

Vestind noua răpire a focului din cer.

Oricine a putut înţelege imediat că poetul vorbeşte în aceste versuri de drumul de fier ce era vorba să se introducă, comparând maşina cu un zmeu cu aripi de foc, care din gura lui de fier scoate flăcări şi serveşte de glas de înviere prin locurile pustii.

Ei bine, în focul şi precipitarea luptei, dl. Hasdeu crede că poetul vorbeşte de însuşi domnitorul sub forma unui zmeu cu aripi de foc şi că versurile sunt o platitudine dinastică.

Convorbirile se grăbesc cu multă fală a râde de greşala de înţeles a criticului de la Columna lui Traian, sfârşind cu următoarele cuvinte: „Un copil ar fi pătruns îndată că poetul a gândit la drumul de fier. Asemenea inteligenţe critică pe Alecsandri”.

Aveţi să vedeţi mai târziu în ce mod strălucit dl. Hasdeu îşi ia revanşa.

V

Iată-mă în anul 1871, un an numai mă desparte de intrarea mea în Junimea. Dar până atunci trebuie să mai istorisesc cum am mai rupt încă o lance în contra Convorbirilor literare.

În cei patru ani dintâi de existenţă a Convorbirilor, acestea nu se deosebiseră prin vreo publicaţie poetică mai marcantă; abia în al patrulea an Eminescu apare cu Venere şi Madonă şi Epigonii; căci Vasile Alecsandri este la început de o sărăcie de invenţie disperătoare. Ca poeţi, nimeni, o mai repet, nu se distinsese. Şerbănescu publicase multe poezii, dar de o valoare potrivită; iar Matilda Cugler, ale cărei versuri erau frumuşele, prea simţea de departe şcoala şi pastişul poeziei nemţeşti.

În 1871 Alecsandri începe să publice pastelurile sale, între care şi vestitul Pohod na Sibir.

Dl. Maiorescu crede că, după ce dărâmase prin criticele sale literare, filologia etc. naţionalistă, a venit timpul să clădească şi să dea ţărei modeluri literare. Şi atunci ne trezim într-o bună dimineaţă cu o publicaţie în Convorbiri, sub titlul: Direcţia nouă, faimoasa direcţie nouă, aşa de mult criticată pe atunci şi criticată cu un fond de mare dreptate.

Din cine se compunea, pe terenul poeziei, Direcţia nouă a d-lui Maiorescu? Din Alecsandri, Eminescu, Bodnărescu, iar în parantez – căci era un parantez – din Matilda Cugler, Şerbănescu şi Petrino.

Avea dreptate dl. Maiorescu să dea studiului său titlul de Direcţia nouă? Avea dreptate ca, cu d-nii Bodnărescu, Şerbănescu, Petrino şi Matilda Cugler, să înfrunte din nou şcoala naţionalistă, dându-i pe aceia ca model? Avea dreptate să pună ca poet pe Hasdeu alăturea cu Tăutu şi tutti quanti (expresia domniei sale)? Avea dreptate ca lui Bolliac şi d-lui Hasdeu să binevoiască a le recunoaşte numai meritul de bunişori prozatori? Evident că nu.

Direcţia nouă a fost o greşală, a fost cea mai slabă lucrare a d-lui Maiorescu şi cea mai parţială apreciere a criticului.

De la Direcţia nouă, „Junimea” a căpătat definiţia de societate de admiraţie mutuală.

În adevăr, a vârî pe Vasile Alecsandri în direcţia nouă a Convorbirilor era ceva care nu se putea justifica. Alecsandri era în deplină maturitate a talentului său şi cercul literar de la „Junimea” nu avusese şi nu a avut asupra poetului nici o influenţă. Pastelurile, genul nou al lui Alecsandri, care parcă au determinat pe dl. Maiorescu a-l îngloba în direcţia nouă, pe lângă că sunt un gen literar de al doilea rang, consistând în simple descrieri de natură moartă aproape – gen aparţinând mai mult picturei –, dar apoi nu puneau talentul lui Alecsandri subt o lumină nouă. În pasteluri cu Rodica cu cofiţa pe cap, cu ciobanul cu turma de oi etc., ca puncte pentru însufleţirea naturei moarte şi a întreruperei monotoniei descrierei, găsim tot pe Alecsandri din doine şi lăcrămioare, din balade, din poezii poporale.

Prin urmare, vădit că introducerea în Direcţia nouă a lui Alecsandri era forţată, din cauza sărăciei materialului poetic de valoare a nouei direcţii.

Ce să mai spun de Bodnărescu cu Rienzi şi cu alte poezii, dat ca un adevărat talent şi ca model! Ce să mai zic de gingaşele poezii ale Matildei Cugler şi Şerbănescu, care în definitiv nu aveau nimic în ele ca să indice o şcoală, o direcţie nouă! Ce să mai zic de Petrino, poet bucovinean, a căreia producţie era redusă la câteva versuri!…

Încă o dată, e vădit că dl. Maiorescu încerca să clădească cu material foarte puţin şi cu împrumuturi de material străin o clădire artificială.

Singurul poet pe care l-a dat în adevăr „Junimea” era Eminescu. Dar Eminescu al Venerei şi Madonei şi al Epigonilor era încă un poet cu o formă foarte contestabilă, cu antiteze căutate într-adins, cu un pesimism nedrept, care l-a întovărăşit toată viaţa – dar în sfârşit poet.

Trebuie să spun un lucru, pe care l-am recunoscut totdeauna: dl. Maiorescu a avut marele merit de a vedea de la început în Eminescu un poet, lucru ce era foarte greu pentru multă lume citind confuza sa poezie: Venere şi Madonă, precum şi curioşii şi paradoxalii săi Epigonii.

Această constatare a d-lui Maiorescu, opinia publică a venit mai târziu să o consacreze, şi să o consacreze cu laude şi exagerări de acele de care dl. Maiorescu nu ar fi fost capabil. În adevăr, d-lui Maiorescu în Direcţia nouă îi vine greu, şi atunci avea dreptate ca să puie pe Eminescu imediat după Alecsandri; era în aceasta şi tămâiere către ilustrul oaspe de la „Junimea”. Pe când admiratorii fanatici de mai târziu ai lui Eminescu nu găsesc laude pentru a diviniza Venere şi Madonă şi Epigonii.

A patra critică a mea contra Convorbirilor

Direcţia nouă m-a revoltat prin spiritul ei nedrept. Nu, mi-am zis, este imposibil ca un critic să maltrateze pe un Hasdeu, pe un Bolliac, pe un Mureşanu, pe un Văcărescu, pe un Alexandrescu (nepomenindu-l), pe toţi aceştia, precum şi pe alţii, pentru: Bodnărescu, Şerbănescu, Petrino, Matilda Cugler şi Eminescu.

Căci trebuie să spun că Eminescu la început nu-mi plăcuse deloc; nu-mi plăcuse, fiindcă fondul poeziilor lui era falş, nedrept, pretenţios; pentru că şi mai târziu Eminescu, dacă are inspiraţiunea admirabilă şi forma frumoasă, însă ca gânditor, dacă nu este mediocru, cele de mai multe ori însă este absurd.

Şi dacă pe un poet ca Alecsandri îl poţi judeca fără a-i analiza gândirea, pe Eminescu nu.

Eminescu a avut totdeauna pretenţia de a fi întâi gânditor şi pe urmă poet. De multe ori am discutat cu dânsul în această privinţă. Eminescu, temperament pasionat, nu se gândea atâta când scria la efectul poetic, ci mai mult la susţinerea unei idei sau la lovirea unui duşman. Între Epigonii şi Satira, mi se pare a IV-a, dirijată contra liberalilor şi contra lui C.A. Rosetti, este cea mai perfectă asemănare; între articolele politice din Timpul contra fanarioţilor şi între fondul întregei sale poezii nu este nici o deosebire. Eminescu era un reacţionar care ar fi voit să trăiască cel puţin cu două sau trei sute de ani în urmă, şi, fiindcă aceasta nu poate s-o facă, recurge în Sărmanul Dionis la expedientul ca să trăiască măcar în vis în timpul lui Alexandru cel Bun.

Eminescu a fost un poet strălucit, dar straniu; el trebuie să rămâie unic, fiindcă unică şi stranie a fost personalitatea sa; el nu poate, nici nu trebuie să creeze o şcoală. De aceea am considerat întotdeauna ca o absurditate şi ca o lipsă de talent real silinţa din partea tuturor acelora care au căutat să-l imiteze. Eminescu nu a fost un poet al timpului nou, el nu a avut aproape nici o legătură cu contimporanii săi, mai cu seamă cu românii.

*

Desigur că n-am gândit toate aceste la 1871, când m-am hotărât să răspund la Direcţia nouă a d-lui Maiorescu.

Iată un lucru pe care îl regret, acela că nu am păstrat foiţa în care a apărut şi această a mea critică. Mi-aduc aminte însă de un lucru: că reluam la răfuială din nou tragedia Rienzi şi constatam cu satisfacere că critica mea în contra lui Rienzi fusese justă, de vreme ce şi dl. Maiorescu în Direcţia nouă făcea multe din rezervele pe care le făcusem şi eu cu privire la acea piesă. Aşa, dl. Maiorescu zicea: „În ceea ce priveşte tragedia Rienzi, trebuie să admitem că planul său este greşit în privinţa catastrofei. Rienzi cade ucis de Montréal, fără nici o motivare a acestei ucideri, chiar prin faptele lui Rienzi”. Aceeaşi critică făcusem şi eu.

*

În Direcţia nouă, dl. Maiorescu are o idee nefericită. Chiar de la început d-sa se întreabă dacă România va avea un viitor, întrebare imprudentă şi provocătoare.

La 1871, în starea spiritelor de atunci, un om de talia d-lui Maiorescu nu trebuia măcar să-şi pună asemenea întrebări, şi notaţi că nici măcar nu răspundea la întrebare. Întrebarea era lăsată fără un răspuns afirmativ.

Acest lucru, evident că provoca violente protestări din partea tuturor ceştilalţi care aveau convingerea adâncă că România are un viitor.

Iată deci o imprudenţă gratuită. A doua greşeală era când dl. Maiorescu adaugă: „Va putea (România), părăsind exclusivismul în contra străinilor, să păşească în emulaţie pacinică pe aceeaşi cale, pe care civilizaţia apuseană a adus atâta bine omenirei?”

Curioasă coincidenţă.

Atunci se făcea apel la literatura străinilor.

Azi se face apel la capitalurile străine.

Şi într-un caz şi într-altul, eroare! Şi atunci nimeni nu era sistematic contra literaturei străine, dovadă că toţi poeţii şi literatorii naţionalişti împrumutaseră cu amândouă mâinile din literatura franceză, italiană, rusască etc. Şi dacă ei nu deschiseseră porţile literaturei germane, acea literatură de mare valoare, este că nu o cunoşteau, neposedând limba. Era o simplă lacună în cunoştinţele lor, nu un sistem.

Iar dl. Maiorescu, exagerând, avea aerul să cadă în cealaltă extremitate, adică să pretindă – zic avea aerul – că fără cunoaşterea şi imitaţiunea literaturei germane este cu neputinţă înfiinţarea unei literaturi româneşti înfloritoare.

Această pretenţie, deşi nu era formulată, însă, reieşea, poate chiar fără voia d-lui Maiorescu; ea era nedreaptă, şi nu era de mirare că a provocat violente protestări precum şi acuzări de străinism la adresa d-lui Maiorescu.

Aceste lucruri au dat d-lui Hasdeu ocazia ca să-şi răzbune printr-o păcăleală de Direcţia nouă de la Convorbiri şi de mania imitaţiei poeţilor germani.

În adevăr, două numere după primul articol din Direcţia nouă, Convorbirile publică următoarea poezie:

EU ŞI EA
(din Gablitz)

Ca o liră fără sunet,

Ca un fulger fără tunet,

Ca un râu fără murmur,

Ca o pasăre tăcută,

Ca o casă, ce stă mută

Şi pustie împrejur;

Astfel sunt şi eu, vai mie!

Formă fără melodie,

Pur spectacol făr’idei,

De când dânsa nu-i sub soare

Şi puterea-mi cântătoare

A pierit cu moartea ei!

M.I. Iliaşu⁴

Aceasta era o farsă a d-lui Hasdeu, ca răspuns la Direcţia nouă. Gablitz era un nume nemţesc de poet imaginar.

M.I. Iliaşu era un nume evreiesc într-adins pus.

Dl. Hasdeu pariase cu mai mulţi amici că Convorbirile literare îi vor publica orice elucubraţie, cu două condiţiuni: întâia, ca ea să se pretindă tradusă dintr-un autor german (Gablitz), şi a doua, ca traducătorul ei să fie un evreu (M.I. Iliaşu).

Cum vedeţi dl. Hasdeu câştiga pariul. Era un admirabil răspuns la criticele d-lui Maiorescu.

Trebuie să spun însă un lucru: a fost uşor Convorbirilor să cadă în această cursă, căci Eu şi Ea a d-lui Hasdeu era o absurditate poetică. Câte poezii pe tema de liră fără sunet, de casă ce stă mută, de fulger fără tunet nu am citit eu de la poeţi serioşi, poezii care au rămas serioase!

Poezia Eu şi Ea devine ridiculă prin comentariile pe care le face după farsă dl. Hasdeu; comentariile au ridiculizat Convorbirile literare, iar nu poezia, căci o repet, acest gen de poezie este foarte răspândit. Un lucru a dovedit însă dl. Hasdeu, în ciuda d-lui Maiorescu: că este şi poet când voieşte. Şi dacă cu această farsă nu-şi răzbuna pe dl. Maiorescu personal de primirea ei la Convorbiri, fiindcă nu dl. Maiorescu era redactorul Convorbirilor, totuşi îşi răzbuna de criticele pe care i le adusese ca prost poet.

În adevăr, cum s-a văzut, dl. Maiorescu îl punea pe autorul lui Răzvan-Vodă alături cu poetul Tăutu.

Cu Eu şi Ea, dl. Hasdeu dovedeşte că e şi poet de talent, capabil ca să strecoare o simplă glumă rimată în revista pontificelui criticei române.

1. Ziarul purta denumirea Vocea naţională. Au apărut 8 numere. Cf. T. Maiorescu, Însemnări zilnice, vol. I, p. 124 (n.ed.).

2. Popoarele fericite n-au istorie (fr.).

3. Bătut măr (fr.).

4. În Convorbiri literare, la sumar: M.I. Elias (n.ed.).