© 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6456-6

ISBN PDF: 978-973-46-6457-3

ISBN print: 978-973-46-6368-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Caravaggio (1571-1610), Sfântul Matei şi îngerul (1602)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VARUJAN VOSGANIAN s-a născut la 25 iulie 1958, în Craiova. Copilăria şi adolescenţa şi le-a petrecut la Focşani. A absolvit Liceul „Alexandru Ioan Cuza“ din Focşani, apoi Facultatea de Comerţ a Academiei de Studii Economice şi Facultatea de Matematică a Universităţii din Bucureşti. Este preşedintele Uniunii Armenilor din România şi prim-vicepreşedinte al Uniunii Scriitorilor. Este senator de Iaşi, între decembrie 2006 şi decembrie 2008 a fost ministru al Economiei şi al Finanţelor şi între decembrie 2012 şi octombrie 2013 ministru al Economiei şi Comerţului. Lucrările sale includ patru volume de poezie – Şamanul albastru (1994), Ochiul cel alb al reginei (2001), Iisus cu o mie de braţe (2005), pentru care a primit premiul „Nichita Stănescu“ la Chişinău, şi Cartea poemelor mele nescrise (2015) –, precum şi volumul de nuvele Statuia comandorului (1994), pentru care a primit Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti.

La Editura Polirom a mai publicat volumul Jocul celor o sută de frunze şi alte povestiri (2013), apărut deja în germană şi bulgară, şi romanul Cartea şoaptelor (2009; ediţia a II-a, 2012), care a fost distins cu Premiul „Ion Creangă“ al Academiei Române (2009), Premiul „Cartea anului 2009“ acordat de revista România literară, Premiul revistei Convorbiri literare, secţiunea proză (2009), Marele Premiu pentru Proză – Trofeul „Mihail Sebastian“ (NIRAM ART, Spania), Premiul revistei Observator cultural, secţiunea proză (2009), Premiul Generaţiei ’80, „Gheorghe Crăciun” (2010), Marele Premiu ANGELUS, Premiul Cititorilor „Natalia Gorbanevskaia“ şi Premiul pentru cea mai bună traducere în cadrul Galei Premiului Literar al Europei Centrale „Angelus“, ediţia 2016. Romanul a fost tradus în spaniolă, italiană, armeană, ebraică, franceză, germană, suedeză, neerlandeză, cehă, poloneză, portugheză, maghiară, bulgară, persană şi urmează să apară în norvegiană, engleză, ucraineană, croată şi sârbă. Romanul Cartea şoaptelor a fost desemnat în anul 2015, prin proiectul Worldwide Reading, cartea-simbol pentru condamnarea crimei de genocid.

Dacă femeia nu s-ar fi pieptănat alene, Marie ar fi crezut, privindu-i chipul încadrat în rama întunecată, că are în faţa ei un tablou. Faţa îi era visătoare, iar capul uşor aplecat şi mişcările largi cu care îşi trecea peria prin păr sugerau înstrăinarea de lume. Pielea obrazului era uscată, atârnând de pomeţi, ca a unui bătrân, dar fruntea era netedă, lipsită de amintiri, ca a unui copil. Şi la fel ochii albaştri, nedumeriţi. Părul alb îi cădea luminos pe umeri. Se pieptănase îndelung, căci peria nu mai întâmpina, printre şuviţele netezite, nicio împotrivire.

Femeia din oglindă avea un aer familiar şi Marie începuse s-o îndrăgească. În această reciprocitate tăcută nu ştia cum să-şi exprime altfel afecţiunea decât imitându-i mişcările. Iată pe cineva cu care se înţelege de minune, care nu îi pune întrebări la care să nu ştie să răspundă şi nu o sileşte să înghită pastile colorate, cu gust amărui.

Stătură mult timp, faţă în faţă, într-o iniţiere de care Marie asculta bucuroasă. Era pe drumul cel bun. O fermecase, în penumbra camerei, părul alb care făcea ca până şi chipul bărbatului ce se apropiase din spate să se lumineze, ca al unui înger bătrân.

Marie îi privi pe amândoi. Cum femeia din oglindă nu părea câtuşi de puţin tulburată, ridică ochii spre bărbatul dinapoia ei. Zâmbi şi el, cel puţin cu jumătatea luminată de şuviţele albe. Bărbatul părea s-o recunoască, ridică mâna şi i-o puse pe umăr. O clipă se lăsă amăgită de zâmbetul lui, dar, simţindu-i atingerea, tresări, trăgându-se îndărăt. Cum bărbatul nu mai încercă să se apropie, se rezemă de măsuţa pe care stăteau împrăştiate tot felul de cutii şi flacoane şi strânse peria la piept, ferind-o cu amândouă mâinile.

— De ce stai pe întuneric? întrebă cu glas moale bărbatul. Ştii că nu-ţi face bine…

Ea îşi miji ochii, pentru a-i desluşi trăsăturile. Dar ele nu se recompuneau într-un chip pe care să-l recunoască. În faţa privirilor ei descumpănite, a umerilor strânşi şi a palmelor încleştate de perie, zâmbetul bărbatului se şterse.

— Cine eşti? întrebă ea, fără curiozitate, mai degrabă ca o constatare.

Bărbatul ridică palma cu degetele desfăcute, sugerându-i să nu-i fie teamă, şi se apropie de fereastră. Întredeschise draperiile, privi câteva clipe spre stradă, apoi le dădu deoparte. Lumina năvăli în odaie, peste neorânduiala cutiuţelor deschise, a pudrelor risipite, a parfumurilor răsturnate. Ea se ghemui şi mai tare, de parcă se ruşina. Odată cu lumina, părul ei alb, strălucitor în penumbră, căpătase o culoare mat-albăstruie.

— Cine eşti? repetă, căutând în jur ceva cu care să-şi învelească umerii ascuţiţi.

O acoperi cu un şal aruncat pe spetează. Apoi îi prinse umerii, s-o liniştească. Îşi trase un scaun în faţa ei.

— Uită-te la mine, o îndemnă.

Ea stărui să-şi ţină privirea plecată, ca şi cum el ar fi putut să dispară dacă nu-l mai vedea. Dar, cum mâinile lui îi scuturară uşor umerii, repetându-şi îndemnul, ea ridică încet ochii. Văzu iar chipul de adineaori, ochii sidefii, pielea trasă a obrajilor, buzele subţiate de vârstă, bărbia tăiată bărbăteşte, părul des, de culoarea funinginii presărate pe zăpadă, tuns soldăţeşte. Era, într-adevăr, chipul pe care îl văzuse în oglindă, dar asta nu o ajuta cu nimic.

— Sunt Matei, spuse bărbatul, iar noi nu avem niciun motiv să-l contrazicem, astfel încât aşa o să-i zicem de aici înainte.

Femeia încuviinţă, deşi neconvinsă.

— Matei… repetă ea, rătăcind prin cotloanele minţii.

— Sunt bărbatul tău, Maria…

Altădată ar fi reacţionat la acest nume care era tot al ei, totuşi diferit de celălalt, franţuzit. Fusese un capriciu al mătuşii care o botezase aşa, în vremuri ce-i tăiaseră elanul de a vizita Parisul. „Măcar tu, Marie, să ai, după ce or să se termine toate astea, bucuria să-l vezi“, profeţise naşa, înfăşând prunca după botez. Nu fusese o ursitoare cu har. Nici generaţia ei, nici a Mariei nu avuseseră prilejul să vadă Parisul.

Dar pe Marie o preocupa acum altceva. Nu era dispusă să se lase convinsă cu una, cu două:

— Dacă eşti bărbatul meu, zise, spune-mi cu ce eram îmbrăcată la nuntă…

Era atât de preocupată să-şi primească răspunsul, încât nu băgă de seamă că el îi descleştase degetele şi îi luase peria, ca s-o aşeze pe măsuţă.

— Purtai o rochie roşie, până la genunchi, spuse el, oftând. Îţi lăsa umerii goi, se petrecea peste sâni. Era strânsă la mijloc şi pe urmă se lărgea, plisată.

— Şi poşeta? continuă Marie, neînduplecată.

— Era mică, neagră, abia ţi-a încăput buletinul înăuntru, pentru primărie. Avea aceeaşi culoare cu pantofii şi mănuşile. Nu ştiu de ce ai vrut neapărat să-ţi pui mănuşi, abia ai reuşit să ţii stiloul ca să semnezi în registru, ţi-a şi scăpat din mână.

Marie privea acum în gol:

— Aşa se purtau mănuşile la Paris… Eram frumoasă, nu-i aşa?

— Erai cea mai frumoasă, când am ieşit de la primărie, toţi întorceau capul să te vadă. Uite ce mireasă frumoasă, spuneau, o să ne poarte noroc c-am văzut-o… Eu aş fi vrut să te îmbraci în alb, dar ştii cum era pe vremea aia, ăştia în uniformă n-aveam voie să facem nuntă la biserică.

Marie nu-l mai asculta. Continua să privească în gol, mângâindu-şi mâinile, ca şi cum ar fi vrut să-şi întindă mănuşile.

— Deci aşa, păru ea să revină. Ai fost şi tu invitat la nuntă…

Dintr-odată însă, îşi întoarse privirile, fixându-l.

— Mă gândeam eu că nu poţi să fii poştaşul…

— De ce să fiu poştaşul?

Ea îi întinse un plic:

— Tocmai a fost aici. A lăsat asta…

— De la cine e? întrebă Matei, uitându-se la plicul acoperit de ştampile.

Marie îl privi, încurcată. El se aplecă şi o sărută pe frunte.

— Iartă-mă, n-am vrut.

Ea nu ştiu de ce o spune, dar păru să-l ierte. Matei întoarse plicul pe ambele feţe. Destul ca femeia, desprinsă din mâinile şi de sub privirile lui, să se răsucească spre măsuţă, să ia peria şi să reînnoade dialogul mut cu femeia din oglindă.

* * *

Există pentru fiecare o oglindă pe care doar el o vede şi care are memorie. În ea nu te priveşti, ci te confrunţi, iar confruntarea te ia, cel mai adesea, pe nepregătite.

Ne putem imagina, de aceea, că această oglindă nu se supune nici legilor luminii, nici celor ale gravitaţiei. Ba s-ar spune că, dimpotrivă, lumina şi gravitaţia se supun memoriei. În lumea aceea nu există înapoi şi înainte, nu ştii încotro s-o iei ca să te îndepărtezi.

Matei privi plicul lunguieţ, îngălbenit pe margini ca de sudoare, de parcă ar fi fost ţinut, în timpul unor marşuri lungi, sub veston. Se uită peste umăr, să vadă dacă a închis bine uşa, dar nu era nevoie. Marie nu l-ar fi pândit. Toţi ceilalţi i se păreau la fel şi ar fi făcut mai bine s-o lase în pace. Cu excepţia, fireşte, a femeii din oglindă, cu care se înţelegea de minune.

Primul impuls al lui Matei fu să arunce plicul nedesfăcut în sertar. Poate altădată, poate niciodată. Numai că, odată sertarul deschis, Matei văzu celelalte cinci plicuri şi înţelese că, dacă ar fi vrut să le ignore, trebuia s-o fi făcut mai demult, acum era prea bătrân pentru asemenea îndărătnicii.

Îşi trecu mâna peste plicuri, cu senzaţia că i se mişcă sub degete. Îşi cereau, într-un fel, dreptul la viaţă. Nu mai deschisese sertarul de multă vreme. Acest nou plic schimba însă lucrurile. Le luă unul câte unul şi le împrăştie pe masă. Apoi le aşeză în ordinea numărului ştampilelor. Primele două plicuri aveau câte două ştampile, următoarele două câte trei, iar ultimele, printre care şi cel nedesfăcut, câte patru. Ce simplu se poate descrie viaţa unui om prin intermediul ştampilelor, cum s-ar zice, prin intermediul popasurilor sale! Ştampilele îl urmează tăcute precum cămilele beduinul, prin deşert.

Matei îşi privi biografia ştampilată: cât de împuţinată părea viaţa lui! Plicurile îl găseau mereu. Era suficient ca acela care ştia asta să trimită o epistolă spre locul naşterii lui. Ea îi intra, apoi, ca pe o şină, pe făgaşul vieţii. Un funcţionar conştiincios de la Poştă trimitea scrisoarea spre adresa următoare. Ştampilele veneau din urmă, nu i-o luau înainte, oricât de încet ar fi mers.

Încercă să-şi imagineze cum ar fi arătat cea de-a cincea ştampilă, dacă plicurile, sfidând orice logică, ar fi continuat să sosească, iar el s-ar fi hotărât s-o ia iarăşi din loc. Dar n-avea să fie aşa, cea de-a patra ştampilă fusese o graniţă pe care n-avea s-o treacă.

Poate că mai nimerit ar fi fost să recunoască: fiecare nouă ştampilă fusese o încercare de a fugi de cele vechi. Fiecare nouă ştampilă e semnul că această fugă a fost zadarnică.

Adresa de pe primul plic arăta drumul dintre primele două ştampile. De fiecare dată, era menţionată doar adresa destinatarului. În locul expeditorului, o mână îndemânatică lipea o etichetă cu adresa unui oficiu poştal. Cineva nu voia să fie nici găsit, nici uitat. De aceea, şi adresa destinatarului trebuia să păstreze aceeaşi intenţie. Literele mari, scrise de mână, încercau, pe cât posibil, să imite tiparul, ca nu cumva vreo emoţie să se lase trădată. Chiar precaut, se vedea că scrisul este al aceleiaşi persoane. Literele mari de pe plic aveau totuşi ceva neliniştitor, căci în acest fel se scriu mai ales mesajele de ameninţare, care vor să rămână anonime.

Un drum căruia nu i se întrezărea niciunul din cele două capete. Un drum alcătuit doar din popasuri. Altădată ar fi trecut grăbit peste toate astea, acum însă avea timp. Fusese luat pe nepregătite, ca atunci când crezi că ai ajuns la capătul drumului şi acolo, în loc să găseşti o buturugă pe care să te aşezi, drumul o coteşte iarăşi.

Luă cel de-al şaselea plic, ultimul, care putea povesti cel mai mult, şi îşi scrise pe el numele, cu litere de mână, rotunjite: Matei Visarion. Chiar sub numele lui scris cu muchii ascuţite, de parcă ar fi vrut să-l elibereze. Apoi începu să aştearnă povestea vieţii lui. Pe primul plic scrise: Matei copil. Pe următorul, Matei băieţandru. Şi, mai departe, Matei tânăr, Matei încă tânăr, Matei bărbat în toată firea. Zăbovi o clipă în faţa celui de-al şaselea plic, după ce scrisese doar Matei. Apoi adăugă, fără a ridica vârful creionului de pe hârtie: bătrân. Matei bătrân. Era prima oară când accepta asta şi era bine că şi-o spusese el însuşi.

Se decise, apoi, să dea viaţă ştampilelor. Sub prima, a destinatarului, cea care se găsea pe toate plicurile, scrise: Berlin, 1942. Sub a doua ştampilă scrise: Craiova, 1943. Apoi, pe rând: Braşov, 1963. Bucureşti, 1988.

Dar ştia toate astea. Nu există pe lume niciun cuvânt pe care tu să-l fi rostit cel dintâi. Până acum plicurile fuseseră deschise de o mână de femeie, cu foarfeca, tăind doar puţin din marginea plicului, ca să nu fie afectat conţinutul. Pentru ultimul plic, inutil să caute prin sertare, nu avea nici foarfecă, nici cuţit de birou.

Se ridică de pe scaun, se apropie de fereastră şi privi iarăşi spre stradă, dintr-un colţ, ca să nu fie văzut. Pe trotuarul de vizavi nu era nimeni şi nici în lungul străzii. Poate i se păruse.

Înfipse vârful creionului, apoi băgă degetul, rupând cu neîndemânare. Foaia dinăuntru se despături aproape singură. Matei citi primele rânduri, sărind cuvintele, ca şi cum era pentru el o corvoadă. Dar se opri şi o luă de la început, recitind cu băgare de seamă. Şi din nou, de parcă ar fi vrut să le înveţe pe de rost, ca să nu mai fie nevoit să înţeleagă. Acoperi hârtia cu palmele, apoi o luă de la capăt, dar sub căuşul palmelor nu se schimbase nimic. Împături hârtia cu grijă şi o puse în plic. Aşeză celelalte plicuri, unul câte unul, în sertar, ca şi cum ar fi pus nişte chei pe panou. Cel de-al şaselea plic nu-l aşeză însă lângă celelalte. Rămaseră să se privească, Matei şi Matei bătrân. Se întrebă ce-ar trebui să scrie pe cel de-al şaptelea plic, dacă ar mai veni unul vreodată. Ştampilele fremătară, dacă nu cumva hohotiră de-a dreptul. Există totuşi cuvinte care nu au ucis încă pe nimeni.

* * *

Apoi se strădui să uite.

Marie fusese întotdeauna iscusită în stăruinţa de a uita. Altminteri, ai fi spus că nu există nimic mai sănătos decât să uiţi, aşa cum deschizi larg ferestrele, să aeriseşti o cameră stătută. A uita nu-ţi stă chiar la îndemână, e un adevărat meşteşug care trebuie deprins pe îndelete. Aşa cum ai o zi pe săptămână pentru spălat, alta pentru călcat ori pentru făcut curăţenie, tot aşa îţi alegi o zi pentru uitat. Cea mai bună zi pentru uitat, zicea Marie, e duminica. Neavând altceva de făcut, atunci puteai uita în tihnă. Numai că nici asta nu se face de la sine. Nu poţi uita aşa, pur şi simplu, la întâmplare, trebuie să ştii exact ce să uiţi, altfel se întoarce. Şi duminica dimineaţa Marie îşi făcea o listă, ca să nu uite nimic din ceea ce trebuia să uite. Apoi se punea pe treabă.

Şi uite că acum, în capul listei lucrurilor care trebuie uitate, Dumnezeu a pus-o chiar pe ea.

Matei se străduia să uite, dar nu ştia cum. Poţi uita că eşti doar fiul mamei tale, dar la fiecare zece ani soseşte câte un plic, marcând unul dintre popasurile vieţii tale, unde te aşteaptă merindea nemâncată până atunci. De parcă într-o zi va trebui să iei popasurile în sens invers. Să trăieşti de la dreapta la stânga.

Ei, de pildă, veniseră acum pentru el. Cu toate astea, vorbeau de-ale lor. Matei zâmbea, fără să-i asculte. Lucian, căpitanul, îi spusese că băieţii voiau să-l sărbătorească şi asta nu se poate refuza. E în ordinea lucrurilor, despărţirile sunt uneori prilej de sărbătoare. Când se mai îndepărtau câte puţin unii de alţii, închinau pentru asta. Şi, la fel ca şi alţii, după o astfel de sărbătoare, se simţeau ceva mai străini.

„Eu zic să mergem la noi, la Interne, propusese Lucian. Pe Ştirbei Vodă. Luăm un separeu, mai ştii, se îmbată vreunul şi ne facem de poveste…“ „Ce poveste, îl contrazisese Matei, nu-i obligatoriu să veniţi în uniformă“. „Ei, şefu’, nu mai e ca înainte, e destul să te cunoască unul şi să te pozeze. De când cu telefoanele astea mobile, toţi sunt fotografi… Şi pe urmă uită-te la noi, mai e nevoie de uniformă? Se vede cât colo că suntem miliţieni!“

— Poliţişti! îl corectă solemn Prodan, trântind pe masă paharul golit. Noi suntem poliţişti.

Privi în jur, aşteptând aplauze, şi chiar primi câteva, mai degrabă ca la o glumă bună. Totuşi, păreau toţi de acord că da, erau poliţişti.

— Ştii, veni şi Haralambie, unul dintre cei care aplaudaseră, ce diferenţă e între un miliţian şi un poliţist?

— E bun bancul şi dacă îl laşi numai atât, râse Lucian.

Haralambie îşi ridică arătătorul, înţelept.

— Diferenţa dintre un miliţian şi un poliţist este că noi am fost şi una, şi alta…

— Şi diferenţa care era? îndrăzni Calimente.

Haralambie vru să-i tragă una după ceafă. Calimente îşi vârî capul între umeri.

— Diferenţa e, îl iertă Haralambie, că tu nu înţelegeai nimic nici atunci şi nu înţelegi nici acum.

Calimente se arătă dumirit sau, în orice caz, nu îndrăzni să pară altfel. Zgabercea zâmbi fermecător, aşa cum ştia el. Mai rămăsese Tofan, mezinul, care îşi făcea de lucru plimbând în farfurie o măslină.

Era echipa lui – sau ce mai rămăsese din ea. Lucian, pe care chiar el îl alesese pentru şcoala de ofiţeri. Copil sărac, crescut de mic la trupă, intrat în miliţie ca într-un fel de călugărie. Scund şi, în acelaşi timp, adus de spate, ca o povară în plus. Ochi negri şi piele tăbăcită de tutun. Bărbătos, dintre cei care, ca să corespundă regulamentului, ar trebui să se bărbierească de două ori pe zi. Credincios şi tenace, fiul pe care i-ar fi plăcut să-l aibă. Prodan, cu ochi piezişi şi căutătură vicleană. Norocul lui că a ajuns poliţist înainte de a ajunge pungaş. Şi, de aceea, spaima pungaşilor, care se temeau de el ca de unul de-al lor. Nu putea fi altfel decât cu fruntea îngustă, ceafa groasă şi buzele răsfrânte. Ar fi putut avea şi unghiile bombate, ca o încununare a tipului lombrozian, dar unghiile şi le rodea, cu neliniştea celui care, oriunde s-ar afla, cineva alesese greşit pentru el. Fuma mult, ca să-şi acopere cu gălbeneala tutunului buricele înroşite ale degetelor. Haralambie, în schimb, era poliţistul filosof. Definiţia poliţistului filosof, specimen pe care ceilalţi l-ar socoti absurd, este că vrea să ştie de ce face ceea ce face. Caznă fără sfârşit, ştiut fiind că toate întrebările care încep cu „de ce“ sunt în afara regulamentului. Şi greu de lămurit, câtă vreme nu răspunsese încă la prima dintre întrebări, şi anume ce l-a apucat de s-a făcut poliţist. Calimente, în schimb, era prostul echipei. Nu pentru că ar fi fost mai prost decât ceilalţi, căci nu era, ci pentru că fusese crescut de mătuşi, iar asta îl făcea să se poarte cuviincios, ceea ce într-o lume ca a lor putea trece cu uşurinţă drept prostie. Când voiau să obţină o nouă dovadă a neputinţelor lui, Calimente era silit să recite o poezie pe franţuzeşte şi asta le era destul. Dar altceva îi agrava şi mai mult situaţia: scria poezii pe ascuns. Era scund, cu un cap mic precum ţestele fierte şi împuţinate ale mumiilor incaşe, având, ca şi ele, aceeaşi culoare verzuie, nesănătoasă, de mătasea-broaştei în obraji. Doar urechile clăpăuge îl salvau de ruşinea ca, în toiul misiunilor, chipiul să-i cadă până pe ochi. Zgabercea, din contră, era chipeş. Confirmarea o primea de la toate vitrinele, oglinzile şi ochiurile de geam care îi ieşeau în cale şi în care, privindu-se drăgăstos, îşi netezea părul blond cu degetele muiate în gură. Dacă ar fi fost actor, niciun regizor nu i-ar fi încredinţat un rol de poliţist, poate doar unul de agent secret. Sau pe acela de ofiţer din vremea saloanelor. Ca orice bărbat frumos, Zgabercea ştia că e frumos, dar cuvintele nestându-i la îndemână, alesese să exprime asta tăcând şi rotindu-şi privirile catifelate. Tofan trecea neobservat. Mezinul bun la toate aducea scaune când lipseau, le ducea când prisoseau, căra genţile şi păstra socoteala ţigărilor, să nu rămână careva fără, ţinea de şase când se cinsteau în birou. Avea aşadar perspective promiţătoare, pe care nu voia să şi le pericliteze, dimpotrivă, sărea, prompt, să le deschidă celorlalţi uşa, trăgându-se deoparte, le ţinea paltoanele la plecare, copia cu îndemânare pentru ei tabelele la computer şi, mai ales, ştia să tacă. Buzele lui subţiri erau ca şi cusute şi rămâneau aşa, cu îndârjire. Singurul organ al vorbirii era capul, cu care încuviinţa – cel mai adesea – ori nega, dar asta numai cu băgare de seamă.

— Oros şi Vasilache unde sunt? întrebă Matei, după ce întârziase cu privirea asupra fiecăruia.

— Nu ştiţi? îi răspunse Lucian, care, fiind cel mai mare în grad, socotea că întrebările i se adresau lui.

Şi tot el era singurul care se încumeta să-i răspundă lui Matei cu o întrebare la altă întrebare.

Era limpede că Matei nu ştia.

— Io-s de vină, căută s-o dreagă Lucian, trebuia să vă zic. Vasilache a tăiat-o în Germania. S-a angajat la o fabrică de avioane. Câştigă într-o lună cât noi toţi la un loc şi-i mai şi rămâne de-o bere. Iar Oros s-a dus la Odorhei, la ai lui. S-a angajat la o firmă de pază.

— Asta nu-i bine, spuse Prodan, turnându-şi din cana de la mijlocul mesei. Eu n-aş lăsa ungurii să poarte arme.

— Până acum nu purta? întrebă Calimente.

— Asta-i altceva. Era aici, sub ochii noştri. Dar acolo, în Ardeal, printre secuii lui… Eu nu i-aş lăsa nici mort.

— Adevărul e, veni Calimente la ideea dintâi, că Vasilache era un meseriaş a-ntâia. Adică vreau să spun că avea o meserie, nu era doar poliţist… Mă uitam la el cum umblă la motor, îi mergeau degetele ca o vârtelniţă.

Chiar şi aşa, rămăsese una dintre cele mai bune echipe antifraudă.

— Să bem pentru asta, hotărî Lucian.

O vreme nu se auziră decât cuţitele şi furculiţele cu care trebăluiau în farfurii. Prodan râgâi, ceea ce nu surprinse pe nimeni.

— Înfulecaţi, băieţi, înfulecaţi, îi îndemnă Haralambie, după ce înghiţise pe nemestecate, cu opinteli. E bine când poliţiştii sunt sătui. Arată-mi mie poliţiştii dintr-o ţară care vrei tu şi eu îţi spun cum merg treburile în ţara aia.

— Să mori tu, se arătă Prodan neconvins.

— Uite cum e, continuă Haralambie, cu gura plină, socotind că asta dă mai multă greutate cuvintelor lui. Cu cât poliţiştii sunt mai sătui, cu atât restul lumii e mai flămândă. Şi, cu cât lumea e mai flămândă, cu atât e mai cinstită. Nu neapărat c-ar vrea să fie cinstită, dar n-are de ales. Cu cât poliţiştii sunt mai hămesiţi, cu atât lumea e mai sătulă şi deci mai plină de pungaşi. Aşa a fost în toate timpurile şi în toate locurile unde există poliţişti. Noi şi ceilalţi nu putem fi sătui în acelaşi timp.

— Şi cine zice că suntem sătui? nu se lăsă Calimente.

— Bagă mare! îl îndemnă Haralambie, socotindu-l pe Calimente suficient de prost ca să înţeleagă un asemenea îndemn.

Dar Calimente rămase pe gânduri, cu furculiţa în mână:

— Stomacul, oricât îl umpli, tot se dezumflă. Eu ziceam că eşti sătul când umpli ceva care nu se goleşte tot pe-atâta. Cum ar fi, de pildă, buzunarele. Şi atunci, dacă te iei după buzunarele noastre, cum e?

— E că să taci dracului din gură, şuieră Prodan, băgându-şi telefonul mobil în buzunar.

— Trebuia să vă închideţi telefoanele, observă Zgabercea.

— Oricum se aude… se resemnă Haralambie.

— Şi dacă îi scoţi bateria? îndrăzni micul Tofan.

— Chiar şi dacă ţi-l bagi în cur, hotărî Prodan.

— Ca să vezi unde duce progresul, filosofă Haralambie.

Dar Zgabercea şi le ştia pe ale lui şi simţi nevoia să-şi reabiliteze telefonul:

— S-a făcut un studiu şi s-a ajuns la concluzia că nouăzeci la sută din mesajele de pe mobil au conţinut erotic.

— Să te ţii distracţie pe ăia de la servicii care sunt puşi să le citească, râse Haralambie. Dostoievski cu nopţile lui albe era nimica.

Ceilalţi se priviră în tăcere şi nu spuseră nimic. Bănuiau, oricum, că Haralambie nu e singurul cu minţile sucite de pe lumea asta. Iar când mai mulţi bărbaţi stau la un loc şi tac, nu au altceva de făcut decât să bea.

De Matei uitaseră. Cinci ani de când se pensionase n-ar fi trebuit să fie atât de mult pentru ei într-un mediu unde nu se petrec prea multe lucruri surprinzătoare. În rest, vorba lui Haralambie: decât colonel în retragere, mai bine plutonier activ. Iar el era Matei Visarion, colonel în retragere. Dar nu pentru multă vreme. Lucian bătu cu furculiţa în pahar şi ceilalţi făcură linişte. Calimente ţâşni în poziţie de drepţi, dar Lucian îl domoli, cu o fluturare de mână.

— De ce ne-am întâlnit noi aici şi cui trebuie să-i mulţumim?

Se dovedi că totuşi Calimente anticipase corect. Se ridicară cu toţii, urmându-i pilda. Matei zâmbi emoţionat. Se opri, în cele din urmă, cu privirea asupra mezinului Tofan. Îşi aminti de o seară asemănătoare când era chiar mai tânăr decât flăcăul cu ochii plecaţi din faţa lui. Cincizeci de ani bătuţi pe toate muchiile. Bucatele de pe masă arătau la fel, carne, sub toate înfăţişările, la grătar, tocată, răsucită pe oase, degajând din farfuriile ticsite miros de usturoi, platouri cu brânzeturi albe, galbene ori verzui şi garnituri care să cronţăne şi să facă mestecatul mai plin de vioiciune: ceapă roşie şi castraveţi muraţi. La fel cănile cu vin vărsat, din butoaie anume păstrate. La fel ţoiurile de ţuică şi mărgelele încercuindu-le gura îngustă. Ceea ce era cu desăvârşire schimbat era sifonul; sticlele groase, hexagonale, cu o capsulă de alamă la capăt, din care apa gazoasă ţâşnea zgomotos, se transformaseră în recipiente de plastic, taciturne şi inofensive. În plus, cei de pe vremuri vorbeau tare, chiar le plăcea asta, nu tăceau precauţi la apropierea ospătarilor şi nu se temeau de niscaiva urechi lipite de tocurile ferestrelor. Ba, dimpotrivă, n-aveau decât să audă, asta avea să bage şi mai tare spaima-n ei.

Cam mică diferenţa după cincizeci de ani, numai şoaptele şi borvizul. Dar mai era ceva despre care Lucian începu să vorbească.

— Cui trebuie să-i mulţumim noi că suntem singura echipă antifraudă care a dat Poliţiei Române un general? Gândiţi-vă numai, chipiu cu lauri aurii pe cozoroc şi vipuşcă lată de două degete la pantaloni! Şi o stea, uite-atâta, pe umăr… Cât Steaua Polară…

— Să ne trăiţi, dom’ general! răcniră ceilalţi, din rărunchi, fără să ştie totuşi ce trebuie făcut când te afli atât de aproape de un general.

Lucian apăsă, cu fereală, un buton de sub tăblia mesei. De afară izbucniră trombonii, trompeţii şi tuba cea mare a fanfarei apărute în geam. Tofan sări şi deschise larg ferestrele. Şeful fanfarei înţepeni cu o mână la cozoroc şi cu cealaltă îndreptându-şi bagheta spre cer.

Matei se înduioşă, stânjenit.

— Măi băieţi, găsi doar să spună, de ce nu sunteţi voi cuminţi…

Şi, ca şi cum n-ar fi fost destul, la un semn, Prodan se apropie cu un pachet frumos legat. Pe când fanfara ridica în slăvi batalioanele române care treceau Carpaţii, Matei se încurca în panglici, deschizând cutiile, pe rând. Dintr-una scoase o pereche de mănuşi albe, iar din cealaltă un monoclu cu ramă aurită. După mai multe codeli, se lăsă înduplecat să-şi pună monoclul în găvanul ochiului drept. Aplaudară cu entuziasm, în timp ce sub fereastră feldmareşalul Radetzky îşi făcea intrarea triumfală în Piemont.

— Straşnic, exclamă Prodan, dându-se un pas îndărăt şi minunându-se. După cât era de mulţumit, dădea de înţeles că el fusese cu ideea. Straşnic de straşnic! repetă. Exact ca Mackensen. Treabă nemţească!

Fanfara se răsuci ca într-un vârtej, auzindu-se de tot mai departe. Matei îi privea cum aplaudă şi se bucură, dar nu mai auzea ce spun. Brusc i se făcu sete. Luă paharul şi-l duse la gură, ca să nu mai trebuiască să spună ceva. Vinul avea un gust de arşiţă stătută, ca pe vremea foametei.

„Treabă nemţească“, şopti pentru sine, înainte de a aşeza în sertar, lângă plicuri, mănuşile şi monoclul. Şi nici nu-şi dădeau seama câtă dreptate aveau. Privi din nou dindărătul perdelei, spre stradă, unde nu văzu nici ţipenie. Apoi intră în vârful picioarelor în camera Mariei. Dormea cu părul răsfirat pe pernă, ca o maramă, ţinând în mână o carte deschisă. Ştia că celor din jur le face plăcere s-o vadă citind. Dar asta era tot ce-şi putea aminti în privinţa asta. Căci cartea pe care Matei i-o desprinse dintre degete era ţinută de-a-ndoaselea.

* * *

POVESTEA CELUI DE-AL CINCILEA ANOTIMP. Venea primăvara, deşi se apropia sfârşitul lui iunie. Soldatului i se părea ciudat că o lasă în urmă, cu tufele de liliac şi cu florile deschise ale castanilor, în cazarmamentul de la marginea Varşoviei, şi totuşi primăvara îl aştepta din nou, după câteva săptămâni. Atâta doar că aici nu mai erau copaci înfloriţi, primăvara se simţea doar în aer.

I se părea fascinant să trăiască o primăvară atât de lungă. Tot mergând spre răsărit, ritualul primăverii o lua iarăşi şi iarăşi de la capăt. Privea, dând la o parte postavul gros al prelatei, şirul lung care venea din urmă şi, cu siguranţă, unul la fel de nesfârşit mergea înainte. Toate camioanele păreau la fel, nişte cărăbuşi cafenii cărora mersul în coloană le dădea un aer absent. Soldatul trase adânc aer în piept, simţindu-se totuşi mândru, şirul acela fără sfârşit avea în el ceva măreţ, căci din mersul lui lent şi apăsat nimic nu putea să-l oprească. Mergând aşa, înşiruirea de turele, afeturi, şenile ar fi putut părea o expediţie pornită în căutarea primăverii veşnice.

Doar câteva zile le trebuiseră pentru a trece peste teritoriul polonez ocupat de ruşi. Fusese la fel de uşor ca atunci când ocupaseră Belgia şi nordul Franţei, ăsta nici nu era război, ci o lege a firii. Aşa trebuia să se întâmple. Pământul şi aşezările şi cerul îi aşteptau şi totul se deschidea în faţa lor. Era atât de simplu, încât războiul părea doar o formă uşor modificată a păcii. Chiar mai stabilă, perioada de pace de dinainte fusese neliniştită, căci din clipă în clipă se aşteptau să se întâmple ceva.

Două şiruri trecură, apoi, unul prin altul ca firele urzelii, unul mergând spre răsărit, perfect ordonat, celălalt, spre apus, şovăielnic. De-o parte, armata germană, purtându-şi carcasele de oţel, de alta, în drum spre spatele frontului, prizonierii ruşi, tot mai mulţi şi mai împăcaţi cu moartea într-un fel pe care soldatul german nu reuşea să-l înţeleagă. Cele două şiruri, nesfârşite, o ţesătură care se împletea şi acoperea deja cea mai mare parte a Europei.

Când oraşele, predându-se aproape fără luptă şi ascunzându-şi populaţia pe după uşile zăvorâte, de unde privea înspăimântată la această armată ce năvălise fulgerător, lăsară loc satelor răzleţe, soldatul răsuflă uşurat. Pericolul unor atacuri surprinzătoare de pe acoperişuri sau al unor tiruri de artilerie venind dinspre liziere trecuse. Când şi satele, cu casele lor pipernicite şi uliţele strâmte, rămaseră în urmă, în faţa armatei germane se deschise, în toată grandoarea ei, stepa rusească.

În primele zile, soldatul a fost fascinat de întinderile nesfârşite. Pajiştile, cu pământul lor mai primitor ca oriunde, se vălureau până în zare. Dacă n-ar fi fost drumurile drepte ca aţa, ai fi putut crede că pe acolo n-a călcat vreodată picior de om. Până la orizont, oriunde ai fi privit, nimic nu se opunea vederii. Oricât de repede ai fi mers, nu era nimic de care să te depărtezi, nimic de care să te apropii. Nu sufla nicio adiere de vânt, norii, când se adunau în zare, nu reuşeau să strângă destulă umezeală ca să învioreze văzduhul. Atâta limpezime era în aer, încât cerul pornea chiar de la vârful ierbii. Pământul, după deszăpezirea timpurie şi bogată a iernii, era moale, de dâmburile care răsăreau printre ierburi ca nişte muşuroaie puteai să-ţi rezemi capul ca de o pernă în scurtele răgazuri când şenilele se opreau şi soldaţii se risipeau, în repaos. În limpezimea nopţii era atâta puzderie de stele, încât, dacă priveai neclintit un loc de pe cer, în locul acela, până la urmă, se năştea o stea.

Totul era atât de neschimbător şi de nesfârşit, încât, încetul cu încetul, elanul de început al soldatului lăsă loc unui sentiment de zădărnicie. Mergeai şi era zadarnic, nu ajungeai nicăieri, locul spre care te îndreptai era la fel cu cel din care plecaseşi. În fiecare dimineaţă o luau de la capăt, ca şi cum ar fi mers pe dinăuntrul unei roţi care se învârtea, suspendată de un cer neschimbător şi el, alburiu ca o zăpadă care stă să se topească. Nici măcar nu te puteai odihni, căci aici nu exista duminică. Toate zilele erau la fel. Putea fi duminică în orice zi sau niciodată. Când intraseră în Belgia, simţiseră biruinţa. Oamenii locului treceau pe lângă ei cu privirile în pământ, cele mai multe ferestre se închideau în calea lor. Inspirau teamă şi asta îi făcea să se simtă învingători. În prima zi de permisie, au intrat într-o berărie. Celelalte mese s-au golit, clienţii s-au strecurat afară ca nişte umbre. Doar cârciumarul a rămas la tejghea, ascultând, fără să clipească, cântece germane de război şi de beţie, amestecate în cele din urmă, în beţia războiului. La sfârşit n-a vrut să le ia niciun ban, lucru pe care soldaţii germani, întărâtaţi de berea belgiană, l-au socotit o insultă. Au aruncat monedele pe jos şi au refuzat să părăsească localul până când omul nu a cules, pe brânci, monedele, una câte una.

Aici, în stepa rusească, nu existau învinşi care să-i ajute să se simtă învingători. Şi zile libere la ce bun, căci nu aveau unde să meargă. Păşeau pe un tărâm al nimănui, prea mare ca să poată fi ocupat. Prea nefolositor ca să merite să fie cucerit.

Drumul nesfârşit, ca în deşert, cu răsărituri şi apusuri la fel de lungi, dar incapabile, din cauza orizontului alburiu, să lase umbră, le crea o stare de permanentă depresie. Din elanul învingătorilor care străbătuseră nestingheriţi Europa rămăsese un mers monoton, despre care nu ştiau încotro se îndreaptă. Dar nici nu se puteau întoarce, căci urmele zilei de ieri nu mai erau de găsit. Faptul că erau doar un detaliu într-un spaţiu fără sfârşit, că nu întâlneau pe nimeni care să tragă în ei sau măcar să arunce cu pietre le dădea sentimentul că se confruntă cu o forţă supraomenească pentru care războiul e o caznă ridicolă.

Încă puţin, îşi tot spunea soldatul, ghemuit în mantaua lui subţire, sub cerul nopţilor care, limpezit dintr-odată, îşi răscolea jăraticul de stele. Încă puţin şi-o să vină vara. Vânturile ei or să învie aerul stătut, cu miros de zăpadă. Vânturile care vin de altundeva or să arate că acest altundeva există şi că, tot astfel, există o ieşire din această capcană ce pare infinită şi, de aceea, fără ieşire.

Într-adevăr, după câteva zile aerul a început să se încălzească şi ultimele rămăşiţe ale zăpezii s-au topit. Văzduhul s-a înviorat, gâzele s-au ridicat dintre ierburi şi pajiştile şi-au deschis florile mici, albe şi galbene. Curând, arşiţa care începea de cum se ridica soarele pe cer de trei suliţe a chemat, şuierând ca printr-un jgheab, vânturile. Cum până în stepă vânturile se încălzeau, arşiţa devenea şi mai tăioasă. Căpăta solzi şi gheare, scorojea pielea obrajilor şi usca albul ochilor. Iar din izvoarele lor boreale, vânturile continuau să vină, ca un mănunchi de şerpi, zvârcolindu-şi capetele deznodate.

În scurt timp, arşiţa şi vânturile sleiră pământul de ultimele mustiri ale iernii. Şi atunci, ca o viforniţă neîndurătoare ce nu cobora din cer, ci irupea din pământ, se iscară colburile.

La început, vânturile coborâseră dinspre răsărit şi miazănoapte. Dacă mergeai pieziş, cu boneta trasă până peste urechi şi gulerul mantalei ridicat, te puteai apăra de tăişul lor. Dar pe întinderile acelea până şi vânturile se rătăceau. După o zi, două se întoarseră, cu aceeaşi neistovită tărie cu care veniseră. Nu existau niciunde ziduri în spatele cărora să te adăposteşti. Vânturile îi şuierau pe la urechi, atât de asurzitor, încât soldatul nu ar fi auzit nici măcar propriul strigăt dacă, rătăcit, ar fi strigat după ajutor. Rădăcinile uscate de arşiţă se fărâmiţau şi se ridicau în vârtejuri. Când vârtejurile se destrămau, zgrunţurii muşcau obrajii ca nişte lame de oţel şi scormoneau cu lăcomie după albul ochilor printre pleoapele îngustate. Răbufnirea lor fierbinte şi tăioasă sfâşia nările şi arunca săgeţi spre plămâni. Soldatul urmă pilda altora şi îşi acoperi faţa cu batista înnodată la ceafă, dar firele de praf îşi făceau loc pe sub marginea ţesăturii. Atunci umeziră batistele, aşa era mai bine, căci pânza stătea lipită de obraz. Numai că asta îngreuna respiraţia, cât despre ochi, ei nu puteau fi apăraţi de orbire decât printr-o altă orbire. Mergeau cu ochii închişi, primul ţinându-se de afetul de tun, iar ceilalţi, în urma lui, fiecare cu mâna pe umărul celui din faţă. Noaptea se îngrămădeau între şenilele tancurilor, ghemuindu-se cu feţele între revere, ca nişte sturzi cu ciocul înfipt în piept.

De unde atâta praf pe o întindere care până mai ieri păruse o păşune tihnită? Bulboanele de colb erau înălţate printr-un fel de vrajă, ei înaintau împotriva unor duhuri care coborau din cer şi urcau din pământ, deopotrivă. Orbi erau şi caii, căci şi capetele lor trebuiau învelite cu săculeţii goliţi de ovăz. Un şir fără scăpare, ţinându-se de osiile carelor războiului, un fel de parabolă a orbilor fără izbăvirea odihnitoare a gropii.

De-ar veni odată toamna, îşi repeta soldatul, cu pleoapele umflate de muşcătura nisipului şi cu plămânii ciuruiţi de săgeţi arzătoare, precum pieptul Sfântului Sebastian. De-ar veni toamna, cu răcoarea şi ploile ei…

Şi, într-adevăr, toamna veni. Vânturile care trecuseră nu se mai întoarseră, iar altele nu mai năvăliră. Vârtejurile se rotiră în spirale tot mai largi şi mai domoale, până când se făcură una cu orizontul. Aerul se limpezi doar atât cât să se vadă spre miazănoapte pântecul plin, vineţiu al cerului.

Ploile nu se vestiră prin tunete şi fulgere. Nimic nu părea a se război în ceruri. Ele ştiau că e vremea când trebuie să coboare pe pământ şi aşa erau deprinse să facă.

La început fu o burniţă, ca şi cum aerul se prefăcea în broboane, şi pe asta soldaţii o primiră cu bucurie. Apoi broboanele se contopiră într-o perdea translucidă. Era o ploaie egală cu ea însăşi, la fel de neschimbătoare cum fuseseră şi priveliştile. Nu din cer ploua, ci de peste tot. Dacă nu ar fi simţit pământul sub picioare, ar fi putut crede că o luaseră razna prin nori.

Soarele nu mai răsări. Jăraticul de stele sfârâi şi se stinse. Între noapte şi zi nu era altă deosebire decât că uneori pâcla se făcea mai deasă. Zgomotul ploii era surd şi egal, venind de peste tot, ca al unei cascade îndepărtate sau al unui râu ce se îngustează printre pietre.

Cum nu aveau niciun răgaz să-şi usuce hainele, se zgribuleau în postavurile umede. Păturile se îmbibaseră şi ele, iar dacă le despătureau, n-o făceau decât ca să le ajute să nu mucegăiască de tot. Cei care purtau ochelari renunţaseră la ei, căci lentilele aburite erau o piedică pentru privire. Rănile nu se închideau, buricele degetelor se zbârceau, ca ţinute în leşie, simţeau cum carnea li se moaie şi curge de pe oase.

Cel mai rău lucru nu era însă ploaia, ci noroiul. Praful se prefăcuse într-o magmă păstoasă, un aluat lipicios şi fără saţiu. Fiecare pas era urmat de cazna de a-ţi trage piciorul din noroiul lacom. Uneori îţi smulgeai doar laba piciorului, învelită în obiele, cizma rămânând ţintuită în smârc. Tălpile se dublau cu lutul lipicios, îngreunând mersul până la epuizare. Caii se opinteau să urnească afeturile, căutând cu copitele înfipte în nămol un colţ de pământ uscat în care să se proptească. Şenilele tancurilor se învârteau în gol, afundându-se ca în nisipuri mişcătoare.

Niciun loc în care să te ascunzi. Se adăposteau pe rând în interiorul tancurilor, dar curând renunţară, căci în spaţiul neîncăpător riscau să se sufoce. Aşa cum, în vârtejul colbului, ceva îi trăgea în sus, către cer, acum ceva îi sorbea în pământ, ca o lavă. Aproape că nu mai avansau, lupta împotriva lăcomiei nesfârşite a pământului îi istovise.

De-ar veni iarna, se ruga soldatul, învelit, ca într-un teasc, cu hainele umede şi trăgând cu amândouă mâinile de glezne, să le smulgă din nămol. De-ar veni anotimpul zăpezilor, să îngheţe noroaiele şi să zvânte umezeala asta care îi înghiţea, cu lăcomia unei caracatiţe!

Şi iarna veni. Cel de-al patrulea anotimp căzu cu un ger năprasnic care îngheţă totul, ca într-o clipă suspendată. Îngheţară mirosurile, îngheţară adierile, îngheţă roua amestecată cu broboanele ploii, îngheţă zborul păsării în văzduh, îngheţară soarele şi luna şi stelele. Tot lucrul încremeni în locul în care îl prinsese gerul şi nu se mai clinti. Soarele şi luna rămaseră împreună pe cer şi peste cele trei dimensiuni ale lumii căzu cea de-a patra, a frigului, ca un tăiş de cleştar ascuţit. Era un timp de început sau de sfârşit de lume, totuna, căci parcă nimic nu fusese înainte şi nimic nu avea să urmeze.

Încât nu mai simţiră ninsoarea care cădea dintr-un cer pe care se vede că ploile nu-l sleiseră. Zăpada se aşeză pe pământul negru şi sticlos ca ebonita, care, lovit cu baioneta, sărea în aşchii. Şi poate că în frigul acela priveliştea zăpezii acoperind totul ar fi părut odihnitoare, dacă după scurtă vreme nu s-ar fi prăvălit, dinspre zăpezile veşnice, crivăţul.

Frigul se înăspri într-atât, încât deveni fierbinte. Mâinile se fereau să atingă ţeava puştii sau baioneta, căci oţelul, acum lipicios, îţi smulgea pielea de pe degete. Nările se lipeau, încercând, prin îngustare, să încălzească aerul. Bărbile nerase se albăstriseră ca bruma, fălcile se încleştară, iar buzele, tremurând, refuzară să mai asculte. Caii se prăbuşeau, cu gleznele spărgându-li-se ca sticla. Motoarele încremeniseră, roţile carelor nu se mai urneau, totul tăcu ca într-un clopot fără limbă.

Soldatul se strângea în mantaua subţire. Bucăţi din obraji, din umeri, din coapse i se albeau, inerte, îndepărtându-i-se parcă de trup. Pe măsură ce frigul se făcea tot mai tăios şi crivăţul amesteca zăpezile, soldatul se depărta de sine şi, în acelaşi timp, se strângea în sine. Ceea ce încă simţea, gândurile buimace, privirile înceţoşate, tremurul pieptului care sufla peste sângele tot mai îngroşat, se legăna într-o stare vecină cu sminteala. Ceea ce nu mai simţea, obrajii degeraţi, mâinile şi tălpile îngheţate, îi dădea o stare de plutire, de parcă, murind, fusese lăsat pradă păsărilor, într-un turn al liniştii.

La un moment dat, şi gândurile încremeniră. Mâinile nu se mai puteau strânge, să-l apere. Când căzu într-o rână, încetă să mai tremure. Pojghiţa de gheaţă se frânse, ca un os de pasăre, şi zăpada îl primi cu bunătate. Ceea ce rămăsese viu în el se tot împuţină, iar bucăţile de trup degerate se înveliră una pe alta. Rămase doar câte un ghem, în jurul inimii şi în jurul ochilor. În cele din urmă, inima se opri şi ea. Muri mai întâi el, apoi muriră şi privirile lui, aţintite în aşteptarea celui de-al cincilea anotimp.

* * *

Închise apoi ochii şi încercă să-şi închipuie camera, ca şi când n-ar fi fost acolo. Îi deschise, după câteva clipe: uitase de fotoliul de lângă fereastră. Cât despre culori, nu se potrivea niciuna. La drept vorbind, cel mai bine îşi amintea de pomii din curtea copilăriei. De cireşul din fundul curţii, cu fructele lui purtând după ploaie gustul metalic al picăturilor. De merii cărora le culegea roadele cu codiţă, ca să se păstreze peste iarnă, de caisul căruia îi mânca fructele încă verzi, strepezindu-i gura, şi de nucul cel mare, din fundul curţii, aşa cum îi stă bine unui nuc. Trăise atât de mult printre oameni de tot felul şi totuşi cele mai bogate amintiri le avea despre pomii copilăriei. Cu care nu putea comunica, dacă a comunica înseamnă ca unul să întrebe şi celălalt să răspundă. Dar viaţa, precum vezi, poliţistule, nu e mereu un interogatoriu. Matei Visarion zâmbi către copilul care fusese şi îi făcu semn să-l aştepte.

Se întoarse la joaca lui de om mare. Întinse mâna dreaptă, încercând s-o stăpânească, dar vârfurile degetelor îi tremurau. Vru să le dirijeze cu puterea minţii, dar marginile trupului se depărtară. Schimbă mâna, la stânga tremurul era şi mai vizibil. Îşi strânse mâinile la piept şi-şi petrecu degetele unele peste altele. De data asta fu ceva mai bine, mâinile se ajutară una pe alta. Apoi luă de pe masă creionul şi-l ridică deasupra capului, ţinându-l între degetul mare şi arătătorul mâinii stângi. Îi dădu drumul şi, la nivelul curelei, îl prinse cu dreapta. Repetă mişcarea de două ori şi rezultatul fu satisfăcător. Ar fi putut să se oprească, dar se încăpăţână să continue. Lăsă creionul şi apucă pixul, ceva mai greu. Dar obiectul metalic o luă înaintea mâinii care se avânta să-l prindă. Ar fi vrut să se supere, dar n-avea pe cine. Se aşeză în fotoliu privind în gol, spre pomii copilăriei. Apoi lumile se desfăcură, copilul fu, ca de obicei, primul care se îndepărtă. Monica stătea în faţa lui, zâmbind încurcată. După ce se gândise la viaţa lui, frumuseţea ei îi apărea ca un gest de revoltă. Chipul îi fusese desenat parcă în atelierul unui gravor japonez, liniile fine ale nasului şi buzelor, ochii verzi alungiţi, cu gene lungi, pielea albă a frunţii, încadrată de părul negru, căzând greu peste umeri. Matei căutase adesea o cât de mică asemănare cu el, măcar printre trăsăturile deprinse, dacă nu printre cele înnăscute, o privire, un zâmbet, o intonaţie a vocii ori adaosurile pe care le aduceau mişcările trupului. Nu reuşise să găsească niciuna şi se întreba dacă aceste căutări zadarnice erau doar ale lui.

Ea avea însă altceva, important, de spus:

— Mama zice că ai murit.

Matei nu ştiu dacă să zâmbească sau să se încrunte. Cum ezitarea nu-l ducea spre vreo concluzie, nu-i rămase decât să întrebe:

— Şi tu ce crezi?

Monica nu voia să intre în jocul lui. De aceea insistă:

— Zice aşa: bărbatul meu e mort. Şi mai spune că ea e de vină, că nu trebuia să-l lase să plece. Unde voiai să pleci?

Matei o chemă să i se aşeze pe genunchi, aşa cum făceau când era mică. Încă se mai putea. Ea se aşeză oftând, dar nu se lăsă legănată.

— Unde să plec? întrebă Matei, neştiind exact ce răspuns căuta fata. Aşa cum zice maică-ta, dacă aş fi plecat, aş fi fost mort de mult.

Ea se întoarse spre el şi-i încolăci gâtul cu braţele. O simţi că plânge şi o lăsă, mângâindu-i părul. Îi plăcea s-o ţină aşa, nu mai trebuia s-o privească, încercând să găsească asemănări iluzorii.

— Ce ne facem, tati? o auzi, dinspre umărul lui.

— Nu ştiu, şopti. E ceva care ni se scurge printre degete, nu ştiu cum să opresc lucrurile astea…

— În fiecare zi e mai rău, continuă fata, cu obrazul ascuns în umărul lui, ca şi cum, spunând asta, n-ar fi avut curaj să-l privească. Când uit câte ceva, mi se face ciudă, dar pe urmă mă gândesc la mama… Cum o fi când ţi se întâmplă tot timpul…

Lui Matei i se umeziră ochii. Îşi spuse că, pentru un om care nu mai plânsese din copilărie, e prea mult.

— Problema nu e a ei, medită, consolator. Ea uită, dar nu ştie că uită. Într-un fel lumea ei se îngustează, în alt fel se lărgeşte. Vede şi gândeşte lucruri de care noi nu ştim.

Ea îşi trase braţele şi se depărtă, ştergându-şi lacrimile.

— Deci n-ai murit? încercă să zâmbească.

— După cum vezi, spuse el, săltând-o pe genunchi.

Ea sări în picioare, era uşoară şi făcu asta cu iuţeală.

— Atunci vino să-ţi arăt ceva, îi spuse.

Deschise larg uşile şifonierului şi scoase un umeraş pe care-l agăţă de colţul dulapului.

— Am scos-o din pachet azi-noapte şi am călcat-o, se lăudă fata. Uite ce frumoasă e! O îmbraci, să vedem cum îţi vine? Poate că o să se bucure şi mama, precis o să-şi aducă aminte…

Monica mângâia reverul vestonului, fireturile aurii de pe piept.

— Sper că le-am aranjat bine, râse. E prima oară când fac asta.

Se întoarse spre Matei:

— Ce faci, tati, ce-ai rămas aşa? E doar o uniformă, chiar dacă una de general! Şi, ca să vezi, e chiar uniforma ta…

Îl împunse cu degetul în piept:

— Ai uitat? Eşti general! Dacă nu mă crezi, uite!

Se înălţă şi luă de pe raftul de deasupra chipiul pe al cărui cozoroc sclipeau laurii. Şi-l puse pe cap, cam pe-o parte, şi săltă în jurul lui. Matei o opri cu un gest şi aşeză chipiul la loc.

— Cu aşa ceva nu se glumeşte.

Monica luă un aer vinovat, apoi pufni iarăşi în râs.

— Eşti la pensie, îi spuse, cu reproş. Poţi să mai şi glumeşti din când în când. Hai, îmbracă-te, să-i facem o surpriză mamei…

— N-o să folosească la nimic. Uniforma asta de ceremonie e neagră, nu e culoarea cu care era obişnuită. Ca să nu mai vorbim de vipuşca lată şi epoleţii cât toate zilele. Mai degrabă o să se sperie.

Se aşeză la birou şi-şi ascunse faţa în mâini. Monica veni în spatele lui şi-l îmbrăţişă, lipindu-şi obrazul de al lui.

— N-ai s-o îmbraci niciodată?

— Ba da. Ca să fiu sincer, abia aştept. Un plutonier bătrân m-a învăţat, când eram cadet, ce trebuie să fac când o să ajung general, cum trebuie să mă port. Găsise în depozit nişte mănuşi vechi, de la un ofiţer al Gărzii Regale. Nici nu ştii câte lucruri poţi face cu mănuşile… Atâta doar că au venit cam târziu. Ca general în retragere, nu pot să port uniforma decât la ceremonii. Şi nici măcar la toate. De Ziua naţională, de exemplu. Să mă vezi atunci, la paradă, în uniformă de general, cu mănuşi albe.

— O să fiu acolo, să-ţi fac poze…

— Să vii neapărat…

Fata îl sărută zgomotos, ca în glumă.

— Of, suspină, tăticul meu… Tăticul meu trist şi general…

Dar nu se desprinse încă:

— La ce te gândeai când am intrat? Te uitai la mine nu ştiu cum.

— Mi-am adus aminte de curtea copilăriei. Stăteam pe o stradă plină de grădini, strada Brânduşa, ducea spre catedrală… Mi-a trecut prin minte că toţi pomii din curtea noastră, născuţi odată cu mine, au murit…

Îi desfăcu încet mâinile şi se ridică. Mai ales că nu voia ca Monica să observe plicul uitat pe masă.

— Tu nu ştii ce înseamnă să te caţeri într-un pom, zâmbi.

— Am fost o fetiţă cuminte, îşi şterse ea ochii umezi.

— Dacă vrei să fii într-adevăr o fetiţă cuminte, du-te acum în camera ta. Lasă-mă să vorbesc eu cu mama.

Ieşi, lăsând uşa întredeschisă. El se apropie de fereastră şi privi din nou în lungul străzii. Apoi luă plicul, fu tentat să-l desfacă iar, de parcă spera să găsească altceva înăuntru. Şovăi, îl puse în sertar, chiar dacă avea impresia că locul lui nu e acolo.

* * *

Ar fi trebuit să bată la uşă, ca să fie sigur că nu o găseşte căznindu-se să se încheie la bluză, fără să înţeleagă cum de nasturii intră în butonierele lor. Dar precauţia era inutilă, de vreme ce Marie nu răspundea bătăilor în uşă, oricât de insistente. Singura precauţie pe care Matei şi-o luase fusese să scoată cheia din broască, nu cumva din greşeală sau din vreo pornire nesăbuită femeia să se încuie pe dinăuntru.

O găsi aplecată deasupra albumului cu poze. Cât mai multe mărturii ale trecutului, spusese doctorul, lăsate la întâmplare în jurul ei. Cât mai multe obiecte care să-i amintească de ceva sau de cineva. Cât mai multe semne.

Îşi trase un scaun în faţa ei. Marie fusese totdeauna o fiinţă temătoare. Nu putea sta singură noaptea, pe întuneric, orice zgomot neobişnuit o făcea să tresară, rămânea minute în şir încremenită în vârful patului, cu perna în braţe, privind speriată în jur. De la o vreme însă n-au mai existat pentru ea lucruri surprinzătoare. Incapacitatea de a-şi explica lucrurile care se întâmplau sub privirile ei îi dădea acum o stare de curiozitate copilărească. Nu uita, ci descoperea. Iar dacă era ceva ce uitase cu adevărat, atunci acel lucru era teama.

O privi, încercând să n-o tulbure. Ea fixa fiecare poză, întorcea filele cu încetineală, uneori zăbovea asupra câte uneia. Şi, terminând, o lua de la capăt, răsfoind de astă dată paginile la repezeală, vădit iritată. Când îi fu limpede că, dacă va continua aşa, foile se vor ferfeniţi, Matei îi închise albumul. Ea îl privi, fără să protesteze, ajunsese deja la o concluzie.

— Nu e aici, spuse.

— Cine, Maria? o întrebă, deşi ştia răspunsul.

— Bărbatul meu. Nu e aici. Toţi cei de aici sunt vii?

— Sunt pozele de când era Monica la şcoală. Vacanţele noastre la mare. Suntem noi trei acolo.

— Vezi, întări femeia. De-aia. Bărbatul meu e mort, de-aia. Pe el nu l-a fotografiat nimeni. În pozele astea toţi zâmbesc. Morţii nu pot să zâmbească…

Matei puse albumul deoparte. Apoi îi prinse mâinile într-ale lui.

— Ce s-a întâmplat, Maria? o întrebă, ca pe un copil. Povesteşte-mi…

Femeia îşi lăsă privirea să alunece dintr-o parte în alta, de parcă ar fi căutat ceva.

— L-ai cunoscut şi tu?

— Povesteşte-mi, repetă el.

Marie îşi potrivi, parcă, mai întâi în gând cuvintele.

— Era într-o miercuri. Ştiu, pentru că eu miercurea găteam tocăniţă de cartofi. Miercurea nu mâncam carne. Tocăniţă de cartofi cu murături. Dacă îi pui ceapă prăjită, capătă gust de carne. Era într-o miercuri, dimineaţa. Ziceau că o să ningă. I-am zis să nu plece. În munţi era şi mai rău. Începuse deja.

— Unde să plece, Maria?

Ea zâmbi, nedumerită că el nu înţelesese.

— În munţi… Căutau pe cineva, cred, care fugise. Nu ştiu de ce fugea săracul, le avea şi el pe ale lui, ca orice om.

Se opri o clipă:

— L-au prins?

Matei ridică din umeri. Marie făcu un gest de neputinţă.

— Cred că nu l-au prins. Nu mai avea cine să-l prindă. Dacă ei au căzut… Eu nu sunt supărată pe el că fugea, sunt supărată pe ăla care i-a trimis. Nu trebuia să-i trimită. Ningea şi era periculos să zbori cu asta, cum îi zice, care arată ca o lăcustă.

— Elicopter?

— Aşa, da, elicopter. Tu de unde ştii?

— Nu ştiu, se grăbi Matei. Doar e povestea ta…

Ea încuviinţă şi întinse iar mâna după album. Matei îl trase deoparte şi Marie se întoarse la povestea ei.

— El era, cum să spun… făcea ce trebuie. Adică, dacă era ordin, trebuia. „Să vii până diseară“, i-am zis. „Te aşteptăm cu masa.“ A râs. Ştii, credea că glumesc. „Să mă aştepţi“, a zis. „Să nu mănânci fără mine.“

Dintr-odată, faţa ei se schimonosi. Începu să plângă şi, astfel, redeveni bătrână. Matei o lăsă să plângă. Îi întinse un şerveţel, aşteptând până îşi şterse obrajii şi-şi suflă nasul.

— L-am aşteptat, continuă Marie, suspinând după câte un rest de plâns, zău că l-am aşteptat. Şi-n seara aia, şi a doua zi, o săptămână la rând. Şi n-am vrut să mănânc fără el, dar mi-au dat să mănânc cu forţa. M-au legat şi la tuburi… Ce zi e azi?

— Marţi…

— Când e miercuri?

— Mâine…

— Dacă e miercuri, să facem tocăniţă de cartofi şi să-l aşteptăm, poate vine. Tu l-ai cunoscut? Adică, vreau să spun, dacă vine, ştii cine e?

Matei luă din nou albumul şi-l deschise la întâmplare.

— Vezi, spuse, aici suntem noi, familia ta. Lucrurile astea pe care le vezi numai tu să nu le mai povesteşti la nimeni. Nu vrei să ne superi, nu-i aşa? Şi nici pe domnul doctor. Nu vrei să-ţi dea şi mai multe pastile…

Marie îşi puse mâinile în poală şi încuviinţă, fără să-l vadă.

— I-am dat un batic roşu, să şi-l lege la gât. Dacă vezi un bărbat cu un batic roşu la gât, să-i dai drumul să intre…

— O să-l poftesc înăuntru, sigur, promise Matei. Acum hai să ne culcăm, să-l primim cum trebuie. Dormi, te trezesc eu când vine…

Marie îl lăsă să-i scoată capotul. Se întinse în pat şi se întoarse cu faţa la perete, unde începu să deseneze cu degetul pe tencuială ceva ce numai ea vedea. Când braţul i se muie, Matei îi ridică pătura până la umeri şi ieşi în vârful picioarelor.

— Nu vă mai chinuiţi, domnu’, auzi din bucătărie glasul doamnei Matilda. Sigur n-a adormit, se preface. Nici nu ştiţi de ce şmecherii sunt în stare bolnavii. Bag mâna-n foc că, dacă o să căutăm pe sub pat şi prin şifonier, o să găsim o grămadă de pastile neînghiţite.

Monica îşi bea cafeaua la masă. Din grabă, nu stinsese cum trebuie ţigara, care continua să fumege. Nu fuma niciodată de faţă cu tatăl ei şi, chiar dacă dovezile erau evidente, se legănau amândoi în iluzia că el nu ştie că fumează. Un poliţist trebuie să ţină la aparenţe, ar fi explicat Matei. La urma urmelor, ordinea lumii e tot o aparenţă şi noi, poliţiştii, suntem păzitorii ei. De aceea se aşeză, prefăcându-se a nu observa în scrumieră ultimele pâlpâiri ale mucului. Puteau să creadă că era ţigara doamnei Matilda, fumătoare atât de înrăită şi de îndemânatecă, încât era în stare şi să spele vasele cu ţigara în gură. Doamna Matilda îşi făcuse apariţia în casa lor cu doi ani mai înainte. Poate că Matei ar fi trebuit să se gândească mai demult la o astfel de soluţie. Se tot codea, crezând că Marie ar putea să se supere. Însă, când a turnat uleiul direct peste flacăra aragazului, uitând să mai pună tigaia deasupra arzătorului, Matei hotărî că nu se mai poate aştepta. „Matilda“, se amuzase Monica, „ăsta e nume de salon, nu de bucătărie“. „Nu Matilda“, o corectase Matei. „Doamna Matilda… Aşa o să-i spunem…“ Monica ricanase. „O să-i ţinem şi paltonul, la plecare?“ „Cam aşa ceva“, răspunsese Matei, netulburat. „A fost şefă de laborator la o uzină mare, cred că la «Republica». Face asta că n-are încotro…“

Monica ţinuse minte. De altfel, nici nu era greu în faţa acestei femei.

— Doamna Matilda, spuse ea, îmi mai pui nişte cafea?

— Nu merge cafea peste cafea, obiectă doamna Matilda.

Avea o voce ciudată, dogită şi în acelaşi timp ascuţită, de parcă ar fi spart un geam cu fiecare cuvânt.

— N-o s-o mai poţi întoarce pentru ghicit. La înnădeli se amestecă sorţii, nu mai ştii să deosebeşti ce-a fost de ce-o să fie.

Monica nu se răzgândi, rămânând cu ceaşca întinsă.

— Nu mai trebuie să-mi ghiceşti. Dacă o să te rog din nou înseamnă că e belea. Acum îmi place cum e.

— Cum doreşti, hârâi doamna Matilda. Baba e-aici.

Baba nu era chiar babă, avea puţin peste cincizeci. Se mişca agilă printre cratiţe, în ciuda trupului greoi, legănat de pe un picior pe altul.

— Eu n-aş crede, spuse Matei, nedezlipit de tocul uşii. I le dau eu, una câte una.

— Ce anume? întrebă doamna Matilda, fără să-şi ia ochii de la tigaie.

— Pastilele. Le ia în faţa mea.

Femeia dădu tigaia deoparte, să nu se ardă, şi se întoarse, agitându-şi sfătoasă arătătorul:

— Ascultaţi ce vă spun. Eu le-am îngrijit şi pe maică-mea, şi pe soacră-mea. Toţi bolnavii sunt la fel. Dacă nu mă credeţi, după ce îi ziceţi să ia pastilele, puneţi-o să recite cu voce tare am-dam-dez-dizi-mani-frez. O să vedeţi că nu poate, din cauza a ceea ce ascunde sub limbă.

— Eu zic s-o lăsăm în pace, interveni Monica.

— Doar că veni vorba, renunţă doamna Matilda, întorcându-se la tigaia ei.

Abia atunci observă Matei că fiica lui se îmbrăcase de oraş. Şi, în plus, îşi privea ceasul cu oarece nerăbdare.

— Pleci undeva?

Ea aprobă şi atunci Matei văzu poşeta de pe canapea. Totul era asortat cu grijă, iar ţigara din scrumieră avea urme de ruj cărămiziu.

— Nu e cam târziu? E noapte de-a binelea.

— Merg la club, tati. Se deschide la unşpe. De fapt, muzica începe după miezul nopţii.

— Ce zici, doamna Matilda? pufni Matei. Pe vremea noastră, la miezul nopţii se termina.

— Lăsaţi-o, domnu’! Iese şi ea cu un băiat.

Matei privi întrebător şi Monica zâmbi, încurcată.

— Să chem un taxi, spuse, ca să-şi facă drum pe lângă taică-său, pe hol.

— De ce să chemi un taxi? Nu vine el să te ia?

— Nu poate, pregăteşte instalaţiile, cu formaţia. El cântă la saxofon.

— Muzicant ne mai lipsea, bombăni Matei.

— Nu e muzicant. E arhitect. Face asta aşa, de plăcere. De fapt, astă-seară cântă pentru mine.

Doamna Matilda se apropie, ca să-i netezească gulerul de la bluză.

— Nu chemi niciun taxi. Te duce bărbatu-meu cu taxiul lui. Şi, dacă îi zici o oră, aşa, aproximativ, te şi aduce. E în tura de noapte.

— Nu e inginer? întrebă Monica, bucuroasă de ajutorul neaşteptat.

— E inginer cum e arhitect ăsta al tău. Ingineria nu mai e o meserie din care să trăieşti. Cu ingineria lui şi cu laboratorul meu ajungeam la Sfântul Mina, la cantina săracilor. Nu ştii cum e să te trezeşti după douăzeci de ani de muncă şomer, să vezi că lumea nu mai are nevoie de tine. Se uită la diploma ta cum se uită la mizeriile scrise cu creta pe garduri.

— Ce să zic, doamna Matilda, o compătimi Matei. Îmi pare rău.

Femeia îşi puse arătătorul pe buze în timp ce îşi transmitea indicaţiile prin telefon.

— Vine imediat, spuse.

Şi apoi către Matei:

— Ce vremuri, eram tineri, el abia ieşise din facultate, eu lucram deja de un an, făcusem numai trei la şcoala tehnică. L-au repartizat la noi, la „Republica“, aşa era pe vremea aia, te trimiteau după nevastă, familia era familie. Ne-au dat şi casă, una la marginea oraşului, dar aproape de uzină. În bloc toţi erau tineri ca noi. Cu două lefuri mergea, dacă nu vroiai blugi americani şi parfumuri franţuzeşti şi te duceai vara în concediu prin sindicat. Luam parfum de la drogherie, îl turnau cu o pâlnie subţire în sticluţă. Era puţin dulceag, dar mergea. Oricum, miroseam frumos, eram tânără.

În stradă se auzi claxonul.

— Ia-ţi pardesiul! strigă doamna Matilda după fata care se grăbea spre uşă. Şi să nu dai niciun ban la taxi, chiar dacă-ţi cere. Zici că mi-ai dat mie…

Zâmbi spre Matei care, ca să-i facă loc, rămăsese lipit de perete.

— Păi, domnu’, noi cam asta o să facem de aici înainte. Ne dăm deoparte, să le facem loc…

Îi puse pe masă, fără să-l întrebe, o farfurie de orez cu lapte şi borcanul cu dulceaţă.

— Câţi ani ziceaţi că are Monica?

— Treizeci. Dar nu pare. Zici că are două’ş’cinci.

— Treizeci, repetă doamna Matilda, neglijând celălalt argument. Eu, în locul dumneavoastră, mi-aş face griji dacă stă acasă, nu dacă pleacă…

Matei împinse dulceaţa spre mijlocul mesei şi luă o linguriţă de orez, plimbând-o dintr-o parte în alta a gurii. Femeia, mulţumită, îşi şterse palmele de şorţ.

— Şi, în plus, dumneavoastră n-aveţi de ce să vă faceţi griji. Uniforma e uniformă şi vă apără, oricum s-ar schimba vremurile.