Parinoush Saniee

Cel care mă aşteaptă

Ediţia a II-a revăzută

Traducere din limba italiană
de Cerasela Barbone

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3120-9

ISBN PDF: 978-973-46-3121-6

ISBN print: 978-973-46-2837-7

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © Ladislav Soukup/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Parinoush Saniee s-a născut la Teheran, în 1949. Tatăl ei, jurist şi profesor la universitate, i-a pus la dispoziţie biblioteca din casă, îndemnând-o să citească şi să-şi cultive pasiunea pentru literatură încă de când era mică. După absolvirea Facultăţii de Psihologie, a lucrat o perioadă pentru guvernul iranian, în cadrul Ministerului Muncii, şi continuă să profeseze ca sociolog şi psiholog. A scris mai multe romane, printre care Tatăl celuilalt, ce s-a bucurat de un mare succes în Iran, după debutul cu volumul Cel care mă aşteaptă, în 2003. Deşi iniţial acest volum a fost interzis de două ori de regimul iranian, după publicare a cunoscut douăzeci şi una de ediţii succesive. În 2010 a fost de asemenea tradus în Italia şi recompensat cu prestigiosul premiu Giovanni Boccaccio. În prezent, autoarea are alte câteva cărţi ce îşi aşteaptă publicarea, în cazul în care vor fi aprobate de comisia de cenzură din Iran. Parinoush Saniee este mamă a doi fii, amândoi trăind în străinătate, şi a devenit una dintre figurile cele mai cunoscute ale intelectualităţii iraniene.

Povestea romanului Cel care mă aşteaptă este una emblematică pentru destinul femeilor din Iran. Evenimentele debutează în anul 1979, cu puţin timp înainte de revoluţia iraniană, şi se concentrează asupra vieţii unei femei obligate să se descurce singură, cu trei copii, într-un oraş dezbinat de conflicte politice şi religioase, aflat într-o permanentă stare de instabilitate şi nesiguranţă. La vârsta adolescenţei, protagonista romanului, Masumeh, se îndrăgosteşte de un tânăr, în drumul ei spre şcoală. Deşi relaţia lor este inocentă – cei doi abia dacă îndrăznesc să schimbe câteva priviri –, iubirea îi este descoperită, iar ea ajunge să fie măritată cu forţa. Din fericire, se nimereşte să aibă un soţ care îi permite să-şi continue studiile şi care, spre deosebire de bărbaţii din propria ei familie, nu încearcă să-i controleze viaţa pas cu pas. Treptat, Masumeh descoperă că soţul ei are cu totul alte preocupări decât familia şi că idealurile şi obiectivele sale politice îi pun viaţa în pericol, forţând-o să trăiască într-o continuă stare de îngrijorare şi nelinişte.

Minunaţilor mei părinţi, de la care am învăţat
ce este iubirea şi viaţa; şi soţului meu,
prieten şi sprijin permanent.

1

Mă uimea întotdeauna comportamentul prietenei mele Parvaneh. Nu se gândea deloc la onoarea tatălui ei: pe stradă vorbea cu voce tare şi se oprea să se uite în vitrinele magazinelor, arătându-mi cu degetul ce îi atrăsese atenţia. Îi tot spuneam că este necuviincios, dar ea nu ţinea cont. O dată m-a strigat tare, urlându-mi numele tocmai de pe partea cealaltă a străzii, încât am simţit că mor de ruşine. Din fericire, nici unul dintre fraţii mei nu era prin preajmă, altfel numai Dumnezeu ştie ce s-ar fi putut întâmpla.

Când ne-am mutat de la Qum la Teheran, Agha Jun al meu, „domnul tată“, mi-a dat voie să merg la şcoală şi, când i-am spus că fetele nu purtau lungul văl chador şi că eram luată în râs, mi-a îngăduit să ies acoperită numai cu manteau şi rusari – adică pardesiu şi basma pe cap –, cu condiţia să mă port cuviincios şi să nu-l fac de ruşine. De altfel, ştiam bine cum să-i apăr onoarea şi fără să port văl.

Trebuie să-i mulţumesc unchiului meu Abbass pentru aceste concesii: „Dadash, fratele meu, important este ca o fată să aibă un caracter bun şi asta nu are nimic de-a face cu vălul… dacă ar fi rea, te asigur că chador-ul n-ar împiedica-o să uneltească cine ştie ce, încât să-ţi fie compromisă onoarea pentru totdeauna! Acum, locuind la Teheran, trebuie să vă adaptaţi la obiceiurile noastre: s-au dus vremurile în care o fată era obligată să stea în casă. Dă-i voie să meargă la şcoală şi să se îmbrace ca restul fetelor, altfel va deveni o ţintă a batjocurii“, l-am auzit spunându-i tatălui meu.

Unchiul meu Abbass era într-adevăr o persoană luminată. Locuia la Teheran de aproape zece ani şi venea la Qum doar când murea cineva. Naneh Jun, bunica – odihnească-i-se sufletul în pace –, de fiecare dată când unchiul Abbass se întorcea acasă, îl ruga să vină să o vadă mai des, iar el exclama râzând binevoitor: „Ce să fac, mamă? Spuneţi-le rudelor să moară mai des, astfel încât să pot veni la Qum mai des!“. Şi atunci bunica, de jenă, se pişca de obraz atât de tare, că-şi lăsa nişte semne roşii care dispăreau abia după câteva ore.

Soţia lui Abbass era din Teheran şi, chiar dacă purta chador-ul în timpul vizitelor la Qum, toţi ştiau că, la oraş, nu purta o îmbrăcăminte „corespunzătoare“, ca să nu mai vorbim de fiicele lor, care nici măcar nu ştiau ce înseamnă asta şi se duceau la şcoală fără văl.

La moartea bunicii, casa în care îşi petrecuse copilăria tatăl meu a fost vândută şi fiecare a primit partea lui de moştenire. Atunci, unchiul Abbass a stăruit pe lângă el să ne mutăm la Teheran: „Frate, aici nu mai e de trăit… să punem laolaltă părţile noastre de moştenire, să deschidem un magazin, să muncim împreună – eu însumi mă voi îngriji să-ţi închiriez o casă aproape de noi –, astfel încât să vă puteţi face o viaţă mai bună, fiindcă, să vorbim limpede, banii adevăraţi se fac numai la Teheran“.

La început, fratele meu mai mare, Mahmud, s-a opus, spunând că la Teheran se abandona calea cea dreaptă şi se pierdea credinţa. Pe fratele meu Ahmad, în schimb, l-a entuziasmat ideea de a deveni cineva în marele oraş. Mama – căreia îi spuneam Khanum Jun, „doamna mamă“ – era la rândul ei preocupată pentru noi, fetele: „La Teheran nu vor putea să găsească un soţ destoinic, nimeni nu ne cunoaşte, tot ce avem şi toate persoanele pe care le cunoaştem sunt aici. Masumeh a terminat gimnaziul şi e timpul să se căsătorească. Fati trebuie să înceapă şcoala şi numai Dumnezeu ştie ce-o să se aleagă de capul ei dacă învaţă la Teheran… toţi spun că atunci când o fată creşte la Teheran, sfârşeşte rău!“. Până şi fratele meu Ali, care era în clasa a treia, a vrut să-şi spună părerea şi a declarat că va avea el grijă s-o ţină sub control pe sora mea Fati. Apoi, ca să-şi demonstreze imediat autoritatea, i-a tras un şut, deşi fata se juca liniştită pe podea. Ea a scos un ţipăt, dar nimeni nu s-a preocupat în afară de mine, care am luat-o în braţe ca să o consolez şi am izbucnit spunând că era o nebunie să crezi că toate fetele din Teheran s-ar comporta rău doar pentru că trăiau acolo.

Ahmad, care era înnebunit după Teheran, a liniştit-o pe mama astfel: „Dacă Masumeh este problema, o vom căsători aici şi apoi ne vom muta la Teheran. Aşa ar fi chiar mai bine: vom scăpa de-o belea. Pe Fati, în schimb, i-o vom încredinţa lui Ali, doar e un băiat descurcăreţ“, a adăugat, bătându-l complice pe umăr. Eu am simţit că mor: Ahmad, încă de la început, fusese împotrivă ca eu să-mi continui studiile, mai ales pentru că el nu reuşise niciodată să fie un elev silitor. Îl picaseră la examene de mai multe ori, până când a abandonat definitiv învăţatul şi, astfel, nu voia ca eu, continuând şcoala, să-l întrec. Nici bunica – odihnească-i-se sufletul în pace – n-a fost vreodată bucuroasă că studiam şi de aceea îi repeta întruna mamei mele că nu eram bună de nimic la treburile casnice şi nu aveam nici un talent pentru a mă putea căsători. „Când se va duce în casa soţului, ai să vezi că ne-o vor trimite îndărăt într-o lună.“ Tatălui meu, în schimb, îi spunea: „De ce investeşti atât de mult în fata asta? Nu merită, va trebui să plece, să se căsătorească… în curând va fi a altcuiva, trudeşti atât şi, până la urmă, vei fi nevoit să cheltuieşti mai mult ca să o trimiţi de aici“.

La aproape douăzeci de ani, fratele meu Ahmad nu realizase încă nimic. Muncea ca ucenic în magazinul unchiului Astollah, dar în mare parte din timp hoinărea. Era opusul fratelui meu Mahmud, care rămânea în prăvălie toată ziua şi în care, conform spuselor domnului Mozaffar, puteai avea încredere. Tatăl meu era mândru că Mahmud administra magazinul lui Agha Mozaffar. Deşi avea doar cu doi ani mai mult decât Ahmad, era foarte credincios, nu uita niciodată de rugăciune şi de Ramadan şi toţi credeau că e mai mare ca vârstă.

Mama îşi dorea mult ca el să se însoare cu verişoara noastră, Ehteramsadat, de viţă nobilă, dar eu ştiam că i se aprinseseră călcâiele după verişoara Mahbubeh. De fiecare dată când venea în vizită la noi, Mahmud se înroşea până-n vârful urechilor şi începea să se bâlbâie. Apoi se aşeza într-un colţ şi o privea pe furiş, mai ales când îi aluneca chador-ul de pe cap. De altfel, Mahbubeh era atât de sociabilă şi de vioaie, încât cu greu îşi amintea de vălul ei. Chiar şi când bunica mea ţipa la ea „Să-ţi fie ruşine, sunt nişte flăcăi de faţă!“, Mahbubeh râdea şi răspundea că pentru ea erau ca nişte fraţi. Eu, însă, ştiam foarte bine că, imediat cum pleca, Mahmud se dedica rugăciunii cel puţin două ore, cerându-i iertare lui Allah: cu siguranţă că se făcea vinovat de vreo fantezie interzisă…

Mutarea la Teheran a provocat multă vreme certuri şi discuţii. Singurul lucru în legătură cu care păreau toţi de acord era ideea de a se descotorosi de mine căsătorindu-mă. De parcă întregul Teheran nu aştepta nimic altceva decât să mă ducă la pierzanie. În fiecare zi urcam la sanctuarul sfintei al cărei nume îl port şi o rugam să mă ajute să merg la Teheran împreună cu ceilalţi şi să-mi continui studiile. Plângând, blestemam că nu sunt băiat şi că n-am murit de difterie când eram mică, aşa cum se-ntâmplase cu sora mea Zari.

Din fericire, rugăciunile mele au fost ascultate şi, în perioada aceea, nici un pretendent n-a bătut la uşa casei noastre. Puţin câte puţin, tatăl meu şi-a organizat şi aranjat treburile, iar unchiul Abbass ne-a închiriat o casă, în apropiere de strada Gorgan, pe care, peste mulţi ani, ar fi urmat s-o cumpărăm. Singura problemă rămasă nerezolvată eram eu. Mama făcea aluzie la faptul că pentru mine venise timpul să mă căsătoresc de fiecare dată când întâlnea un bărbat corect şi educat în casa cuiva, iar eu mă făceam vânătă de stânjeneală şi de furie. Dar sfânta Masumeh, mulţumesc lui Dumnezeu, n-a uitat de mine şi până la urmă n-a apărut nici un flăcău.

Oricum, zvonul presupusei mele disponibilităţi de a mă căsători a ajuns, nu ştiu cum, la urechile unui fost pretendent de-al meu, care fusese refuzat pentru că tocmai ieşea dintr-un divorţ. Ei bine, acum situaţia părea complet schimbată: în fond, ce importanţă avea dacă bărbatul în discuţie era divorţat? Trebuiau oricum să se descotorosească de mine, nu? În plus, se bucura de o foarte bună situaţie financiară, era încă destul de tânăr şi conta prea puţin că nimeni nu ştia de ce divorţase de soţia lui, după numai câteva luni de căsnicie. Mie mi se părea că avea un chip posac şi, mai ales, îmi inspira teamă. Când am descoperit ce urma să mi se întâmple, am lăsat deoparte orice jenă, m-am aruncat în lacrimi la picioarele tatălui meu şi am reuşit să-l conving să mă ia cu ei la Teheran. În fond, tata avea inimă bună şi ţinea la mine, deşi eram fată.

Cum spunea mama, după moartea lui Zari, tata începuse să-şi facă griji pentru mine mai mult decât era normal, fiindcă eram foarte slabă şi îi era teamă să nu mor şi eu. Era convins că, nearătându-se recunoscător pentru naşterea surorii mele Zari, Dumnezeu se supărase şi o luase la el. Poate că nu fusese mulţumit nici la naşterea mea, cine ştie? Eu, oricum, îl iubeam foarte mult şi întotdeauna am crezut că era singurul din casă care mă înţelege. Când se întorcea de la muncă, luam de fiecare dată un prosop şi mă duceam la hoz, bazinul aflat în mijlocul grădinii noastre, semănând cu o piscină. El îşi spăla picioarele sprijinindu-se de umărul meu şi, după ce se spăla şi pe mâini, şi pe faţă, lua prosopul pe care i-l întindeam. Ochii lui, de culoarea alunei, mă priveau călduros ca să mă facă să înţeleg că ţinea la mine şi că era mulţumit de mine. Atunci simţeam că îmi vine să-l îmbrăţişez, să-l strâng tare şi să-i dau un sărut, dar nu puteam, pentru că e necuviincios ca o fată să sărute un bărbat, chiar dacă este vorba de tatăl ei.

Astfel, lui Agha Jun i s-a făcut milă de mine atunci, iar eu i-am jurat că mă voi comporta bine şi că nu-l voi face de ruşine la Teheran.

Dar sosirea la Teheran n-a însemnat deloc sfârşitul problemelor mele. Amândoi fraţii mei se împotriveau ca eu să merg la şcoală, mama era convinsă că un curs de croitorie ar fi fost mai urgent, însă am obţinut din nou sprijinul tatălui meu, cu reînnoite implorări şi lacrimi, iar el, împotriva părerii tuturor, m-a înscris în clasa a noua.

Şcoala era la câteva străzi de casă şi drumul îmi lua un sfert de oră pe jos. Pentru fratele meu Ahmad orice pretext era bun ca să mă lovească, dar eu ştiam foarte bine ce îl enerva cu adevărat… aşa că suportam în tăcere. La început, chiar se ţinea după mine şi atunci îmi purtam strâns chador-ul şi eram atentă să nu-i ofer motive să mă acuze. Fratele meu Mahmud, în schimb, nu-mi vorbea, dimpotrivă, mă ignora total.

În cele din urmă şi-au găsit amândoi un loc de muncă: Mahmud la magazinul fratelui domnului Mozaffar şi Ahmad ca ucenic într-o tâmplărie. Ahmad şi-a făcut şi o groază de prieteni: îşi petrecea după-amiezile cu ei, ca apoi să se întoarcă seara duhnind a alcool. Agha Jun lăsa capul în jos şi nu-i răspundea la salut. Mahmud se întorcea în cealaltă parte şi-i cerea iertare lui Dumnezeu. Khanum Jun îi încălzea repede cina şi spunea: „Pe băiatul meu îl dor dinţii: foloseşte alcoolul ca să-şi aline durerea“…

Măi, să fie! Nu reuşeai să înţelegi ce tip de durere era a lui, dat fiind că părea să nu treacă niciodată… De fapt, mama obişnuia să-i justifice toate bravadele, pentru că era preferatul ei. În plus, domnişorul îşi găsise o altă distracţie: să o spioneze pe Parvin, vecina noastră, de la fereastra de la etaj. Parvin Khanum îşi petrecea majoritatea timpului în grădină, unde avea mereu ceva de făcut şi unde, în mod regulat, îi aluneca chador-ul. Ahmad stătea nemişcat observând-o de la fereastră şi, o dată, i-am văzut eu însămi schimbând priviri cu subînţeles.

Oricum, faptul că Ahmad avea altceva de făcut a fost salvarea mea pentru că, în sfârşit, a uitat de mine. Chiar şi când tata mi-a dat voie să mă duc la şcoală în manteau şi rusari ne-am certat numai două zile, apoi m-a lăsat în pace. Mahmud, în schimb, a fost foarte contrariat. Nu spunea nimic, nu discuta, dar era limpede ca bună ziua că pentru el reprezentam păcatul în persoană, într-atât încât nu mai catadicsea nici să se uite la mine. Dar mie puţin îmi păsa de toate astea: mergeam la şcoală! Şi, în plus, luam cele mai bune note şi mă împrietenisem cu toate colegele mele: ce puteam să-mi doresc mai mult de la viaţă? Eram în al nouălea cer, mai ales de când Parvaneh devenise prietena mea de suflet şi jurasem să ne povestim totul şi să nu avem niciodată secrete una faţă de alta.

2

Parvaneh era o fată veselă şi nepăsătoare. Era foarte bună la volei şi făcea parte din echipa şcolii, dar nu se putea spune acelaşi lucru despre rezultatele ei şcolare… Eram sigură că e o fată bună, deşi fără prea mare respect faţă de reguli… dimpotrivă, aş spune că pur şi simplu nu înţelegea diferenţa dintre bine şi rău. Nu-şi făcea griji pentru onoarea tatălui ei şi nu-i era deloc frică de fraţii ei: „Uneori ne certăm şi dacă ei dau în mine, dau şi eu în ei!“, exclama râzând. Totul o făcea să zâmbească şi să se distreze şi se manifesta astfel oriunde se găsea, chiar şi pe stradă. Părea că nimeni nu o învăţase niciodată că unei fete nu trebuie să i se vadă dinţii când râde şi că nu trebuie să se audă sunetul râsetului ei…

Cred, însă, că i-am părut tot atât de ciudată. Când îi spuneam că e necuviincios să facă ceva, mă privea cu uimire şi mă întreba de ce. Uneori, probabil credea că eram venită de la ţară. Ştia toate numele automobilelor şi îşi dorea ca tatăl ei să cumpere un Chevrolet negru. Eu nici măcar nu ştiam cum arată un Chevrolet, dar n-o întrebam, ca să nu fac figură rea.

Într-o zi, văzând o maşină neagră nouă care mi s-a părut frumoasă, i-am arătat-o spunând:

— Parvaneh, ţi-ar plăcea să ai un Chevrolet ca acela, nu-i aşa?

Iar ea a izbucnit în râs după ce s-a uitat mai întâi la maşină şi apoi la mine.

— Uau, ce caraghios, nu faci diferenţa între un Fiat şi un Chevrolet! a exclamat, în timp ce eu mă făcusem roşie la faţă de ruşine, fără să-mi fie prea clar dacă era din cauză că îmi arătasem ignoranţa sau pentru că râsul ei răsuna liber în plină stradă.

La ei acasă exista şi radio, şi televizor. Văzusem un televizor în casa unchiului Abbass, dar noi aveam numai un radio mare. Însă, cât timp a trăit bunica, sau atunci când era Mahmud acasă, nu ascultam muzică pentru că ei considerau asta un păcat, mai ales dacă era o femeie care cânta şi muzica era foarte ritmată. Şi mama, şi tata erau foarte credincioşi, dar nu rigizi şi inflexibili ca fratele meu. Spre deosebire de el, apreciau muzica şi, când Mahmud nu era acasă, mama deschidea radioul, deşi cu volumul la minimum ca să nu audă vecinii şi să fie compromisă onoarea familiei.

În plus, ea însăşi cunoştea pe dinafară unele piese şi le fredona, cu glas scăzut, în bucătărie. Însă, când i-am făcut odată complimente, a amuţit brusc, îngrijorată că fratele meu s-ar putea să ne audă.

Şi tata, întors acasă de la muncă, deschidea radioul sub pretextul ştirilor de la ora două şi apoi uita mereu să-l închidă. Când se transmiteau cântecele tradiţionale, fără să-şi dea seama, începea să dea din cap în ritmul muzicii şi eu sunt sigură că era îndrăgostit de vocea lui Marzieh, pentru că niciodată nu-i trecea prin minte că era păcat, dar dacă se întâmpla să cânte Vigen, dintr-odată îşi amintea că este musulman şi începea să-l insulte pe cântăreţul acela armean, poruncind să se închidă radioul. Şi, totuşi, mie îmi plăcea mult vocea lui Vigen şi îmi amintea de unchiul Hamid, nu ştiu de ce.

Unchiul Hamid era un bărbat încântător şi foarte diferit de fraţii şi surorile lui. Întâi de toate, mirosea bine, lucru foarte rar în lumea care mă înconjura… Când eram mică, mă lua mereu în braţe şi-i spunea mamei mele:

— Bravo, soră, ai adus pe lume o copilă tare frumoasă! Bine că nu seamănă cu omuleţii tăi, sigur ar rămâne fată bătrână.

— Dar ce spui, frate? Băieţii mei, urâţi? Slavă Domnului, sunt frumoşi ca nişte sori, cu pielea cam închisă la culoare, desigur, dar asta nu e deloc rău pentru un bărbat, răspundea ea. Şi apoi, un bărbat trebuie sa fie doar puţin mai frumos decât dracul.

Şi, fredonând un cântec de leagăn iranian pe această temă, încheia discuţia cu unchiul Hamid care, între timp, se prăpădea de râs.

Eu semănam mult cu tatăl meu şi mătuşa mea. Se întâmpla adesea, de fapt, să fim luate, eu şi verişoara mea Mahbubeh, drept surori, dar, în realitate, ea era mult mai frumoasă decât mine: avea un trup graţios şi plin, în timp ce eu eram prea slabă, iar părul îi era numai inele în jurul chipului, în timp ce al meu rămânea întins, în ciuda tuturor încercărilor de a-l încreţi. Însă aveam amândouă nişte ochi verzi, cu privire intensă, şi piele foarte albă şi ni se iveau două gropiţe delicate pe obraji când zâmbeam, cu singura diferenţă că dinţii ei nu erau drepţi ca ai mei. Îmi spunea mereu: „Ferice de tine că ai dinţii aşa de albi şi perfecţi!“.

Mama şi membrii familiei ei erau tare diferiţi: aproape toţi cu piele măslinie, cu ochii închişi la culoare, sprâncene dese şi negre ca smoala şi păr ondulat, şi toţi graşi, chiar dacă nu cât mătuşa Ghamar. Însă nu erau urâţi, mai ales mama, care, dacă îşi epila sprâncenele, semăna perfect cu Khorshid Khanum1 din desenele de pe farfuriile noastre. Avea şi o aluniţă delicată în colţul gurii şi îi plăcea să spună că, atunci când tatăl meu se dusese să o ceară de soţie, se îndrăgostise nebuneşte de ea după ce văzuse aluniţa aceea.

Mi-l amintesc foarte bine pe unchiul Hamid când se pregătea să plece; trebuie să fi avut vreo opt sau nouă ani. În momentul despărţirii, m-a îmbrăţişat şi i-a spus mamei mele: „Te rog, soră, nu da această floare de fată prea devreme de soţie, ar fi un adevărat păcat. Las-o mai întâi să studieze şi să devină cineva“.

Unchiul Hamid a fost primul din familia noastră care a plecat în străinătate. Nu aveam nici cea mai vagă idee despre cum era străinătatea: mă gândeam că ceva asemănător cu Teheran, doar că puţin mai departe. Uneori îi trimitea scrisori şi poze foarte frumoase bunicii, toate făcute într-o grădină plină de copaci şi flori, unde verdele era culoarea dominantă. Apoi a venit rândul unei fotografii care-l înfăţişa în compania unei femei blonde fără văl: se căsătorise. Nu voi uita niciodată ziua aceea: era după-amiază când Aziz Jun – bunica din partea mamei – a venit la noi acasă ca să-i citească tata scrisoarea. Stătea lângă mama lui pe o pernă mare şi, citind scrisoarea, pe neaşteptate, a exclamat:

— Iată, s-a căsătorit şi Hamid, iar aceasta este fotografia soţiei lui.

Aziz Jun a leşinat şi Naneh Jun, bunica din partea tatălui, care nu se înţelesese niciodată foarte bine cu ea, şi-a acoperit buzele cu chador-ul şi a izbucnit în râs pe ascuns. Mama s-a lovit peste frunte neştiind dacă să o ajute pe bunica sau să leşine şi ea. Până la urmă, Aziz şi-a revenit şi, după ce a băut destulă apă cu zahăr, a întrebat:

— Dar oamenii, prin părţile acelea, n-au nici un Dumnezeu?

Agha Jun a ridicat din umeri.

— Chiar nici un Dumnezeu nu… în ceva cred… sunt armeni, iată!

Aziz Jun tocmai se pregătea să-şi tragă palme în cap, dar mama a oprit-o luându-i mâinile şi asigurând-o că Hamid o convertise, fără îndoială, pe soţia lui la Islam – orice mullah i-ar fi confirmat că un bărbat musulman poate să ia de soţie o necredincioasă şi să o convertească, făcând, în plus, un gest de mare caritate.

Aziz a privit-o cu ochi obosiţi şi a crezut-o: în fond, şi cei din familia Aemme Athar2 se căsătoriseră cu femei care nu erau musulmane…

Agha Jun a zâmbit atunci.

— Bine, inshallah – dacă vrea Dumnezeu –, vor fi fericiţi împreună. Când aveţi de gând să faceţi prăjituri ca să sărbătorim? O soţie străină merită orice!

Naneh Jun, însă, era iritată de ideea unei soţii străine în familie, care, pe deasupra, nu ne ştia limba şi nu cunoştea diferenţa dintre pur şi impur.

Aziz, în schimb, îşi mai revenise şi, ca şi cum ar fi prins viaţă, în timp ce se ridica să plece, a rostit următoarea sentinţă:

— Soţia întruchipează rodnicia familiei. Noi nu suntem ca unii care nu ştiu s-o aprecieze şi care cred că au găsit o sclavă. Noi o punem pe piedestal, cu atât mai mult dacă e străină…

Naneh Jun n-a suportat o asemenea laudă neruşinată.

— Ei, da, văd cum aţi pus-o pe piedestal pe soţia fiului vostru Astollah… şi apoi, nu e deloc sigur că soţia lui Hamid s-a convertit… poate a devenit el un bărbat fără nici un Dumnezeu. N-ar trebui să ne mire, în fond… Hamid n-a fost niciodată un credincios convins, altfel sigur n-ar fi plecat într-o ţară de necredincioşi, a comentat ea cu răutate – dar tata s-a aşezat între cele două şi a încheiat discuţia.

Bunica a dat, oricum, o mare recepţie şi s-a lăudat cu nora străină. A pus în ramă şi a agăţat pe perete fotografia ei, arătând-o tuturor doamnelor, dar, până în ultima clipă, chiar şi pe patul de moarte, o tot întreba pe mama, pe ascuns, dacă era într-adevăr sigură că soţia lui Hamid devenise musulmană…

După moartea ei, n-am mai primit multe veşti de la unchiul Hamid.

Odată am dus fotografiile lui la şcoală şi le-am arătat colegelor mele. Parvaneh a fost încântată şi a comentat că unchiul meu era foarte norocos să trăiască în străinătate; şi ei i-ar fi plăcut mult să plece…

Parvaneh ştia o mulţime de cântece şi era o admiratoare a lui Delkash. La şcoală, jumătate dintre fete o idolatrizau pe Delkash, iar cealaltă jumătate pe Marzieh şi eu, evident, trebuia să stau de partea lui Delkash pentru a continua să fiu prietena lui Parvaneh. Dar ea îi ştia bine şi pe cântăreţii străini, iar familia ei avea chiar şi un pick-up. Odată, stând în pragul casei, mi l-a arătat: semăna cu o valijoară roşie şi mi-a explicat că era modelul portabil.

Nu se terminase încă anul şcolar şi eu învăţasem multe lucruri. Parvaneh îmi cerea adesea caietele şi notiţele şi, uneori, învăţam împreună. Era o fată simplă şi disponibilă: venea întotdeauna de bunăvoie la noi, fără să-i pese că trăiam într-o casă mică şi modestă. De la intrare, trei trepte duceau în grădina care avea în mijloc un bazin dreptunghiular, mărginit de un răzor lung. În fundul grădinii era bucătăria, mereu întunecată, cu baia alături. În stânga uşii de la intrare alte trepte duceau la un mic atriu, în care dădeau două camere adiacente şi de la care pornea o scară ce ducea la etaj. Aici erau încă două camere, faţă în faţă; salonul avea două ferestre care dădeau spre grădină şi casa lui Parvin Khanum; camera lui Ahmad şi Mahmud avea fereastra spre curticica din spate şi spre grădina casei de alături.

Când venea Parvaneh, mergeam la etaj, în salon. Nu se găseau prea multe în camera aceea: o masă rotundă cu şase scaune, pe un covor mare, roşu şi, într-un colţ, o sobă imensă, cu covoare şi perne de jur împrejur. Agăţat pe perete era lucrul cel mai frumos: o tapiserie cu o rugăciune musulmană brodată. Pe o etajeră acoperită cu un milieu brodat de mână de Khanum Jun stăteau oglinda şi cele două lămpi cu ulei de la nunta ei.

Parvaneh şi cu mine ne aşezam pe perne, vorbeam în şoaptă, râdeam şi, din când în când, învăţam. Eu, însă, nu aveam deloc voie să merg acasă la ea. După fratele meu Ahmad, nu aveam dreptul şi nu trebuia să îndrăznesc să pun piciorul în casa lui Parvaneh pentru că avea un frate mare şi, mai ales, pentru că era o fată frivolă şi cu capul în nori. Şi apoi, mama ei nu purta văl… Eu răspundeam, invariabil: „Îl poartă cineva în oraşul ăsta?“, dar îndrăzneam să fac asta doar în şoaptă.

Când i-am spus lui Parvaneh că fraţii mei nu-mi dădeau voie să merg acasă la ea, s-a mirat şi m-a întrebat de ce. „Pentru că ai un frate“, i-am răspuns. Dar ea tot nu înţelegea: în fond, fratele ei era încă mic, avea cu un an mai puţin decât noi. Am încercat să-i explic că era destul de mare încât să fie o situaţie nepotrivită, dar cred că tradiţiile noastre chiar erau de neînţeles pentru ea; oricum, nu mi-a mai cerut să merg la ei.

Într-o zi, însă, Parvaneh voia să-mi dea numerele pe care le avea din revista Zaneh Ruz – Femeia azi – şi atunci am acceptat să merg acasă la ea, chiar dacă numai pentru câteva minute. Totul mi s-a părut ordonat şi de bun-gust. Aveau o groază de lucruri frumoase şi pe pereţi erau multe tablouri reprezentând peisaje şi portrete de femei. În salon tronau fotolii mari şi divane din catifea de aceeaşi culoare cu perdelele. Ferestrele dădeau spre grădină, iar sufrageria se afla în partea opusă, despărţită de salon printr-o perdea. Într-o altă încăpere puseseră televizorul şi câteva mici fotolii comode. De acolo se intra fie în baie, fie în bucătărie: nu erau obligaţi, ca noi, să iasă în grădină pentru orice. Dormitoarele erau la etaj. Parvaneh şi sora ei mai mică, Farzaneh, aveau la dispoziţie o cameră numai pentru ele: ce noroc! Nouă abia ne ajungea spaţiul. Deşi în casa noastră erau patru camere, în realitate locuiam toţi în cea mare de la parter. Dejunam şi cinam acolo, iar în timpul iernii ne aranjam korsi-ul, o masă joasă încălzită de un radiator electric, aşezat dedesubt, şi acoperită cu o plapumă. În jur erau puse saltele şi perne, astfel încât cel puţin douăzeci de persoane să-şi poată întinde picioarele şi să se încălzească. Noaptea dormeam acolo eu, Fati şi Ali. În camera alăturată, unde dormeau mama şi tata, erau un pat mare din lemn cu saltea, aşternuturi şi perne şi un dulap enorm cu toate hainele noastre şi diverse fleacuri. În salon, camera cea mai mare de sus, erau rafturile pentru cărţi: unul pentru fiecare dintre noi, dar ale mele ocupau două.

Lui Khanum Jun îi plăceau imaginile din Zaneh Ruz şi avea grijă ca revista să nu pice în mâinile lui Agha Jun sau ale lui Mahmud. Eu îndrăgeam foiletoanele şi poveştile cu final deschis, pe care îl puteau alege cititorii, şi i le spuneam mamei cu un asemenea entuziasm, încât o făceam să se emoţioneze şi ajungeam să vărs şi eu câteva lacrimi împreună cu ea.

Examenele din trimestrul al treilea au decurs foarte bine şi la şcoală mă copleşeau cu laude, însă acasă nimeni n-a părut să aprecieze acest lucru. Mama nici măcar n-a înţeles despre ce vorbeam, fratele meu Mahmud mi-a spus că nu era aşa mare scofală cum credeam eu şi tata a comentat că, dacă tot mă descurcasem aşa bine, puteam să ajung prima din clasă.

Odată cu începutul verii, eu şi Parvaneh nu ne-am mai văzut. În primele zile, când fraţii mei nu erau acasă, Parvaneh venea până la noi şi eu coboram să vorbim, dar Khanum Jun bodogănea întotdeauna. Părea să fi uitat că, pe vremea când locuiam la Qum, în fiecare după-amiază se aşeza şi ea în uşa casei să spargă nuci şi să bârfească cu celelalte femei până la sosirea tatei. Însă la Teheran nu avea prietene şi vecinele nu o băgau în seamă, aşa încât o enerva că eu stăteam de vorbă aşa de mult timp cu prietena mea de suflet.

Mama n-a fost prea încântată să trăiască la Teheran încă de la bun început. Spunea întruna că nu eram făcuţi pentru locul acela, că toate rudele noastre erau la Qum şi că se simţea singură. Soţia unchiului Abbass nu urma tradiţiile noastre şi, după mama, îşi dădea prea multe aere, aşa că nu se împrieteniseră, iar dacă era dificil să te împrieteneşti cu o rudă, ce să mai zicem de străini.

Atâta a ţinut-o cu bodogănitul, că până la urmă l-a convins pe tata să ne trimită, pentru vacanţa de vară, la sora ei, la Qum. Eu n-am fost deloc bucuroasă de veste şi am comentat ironic că, în timp ce alţii căutau locuri răcoroase pentru vacanţă, noi alegeam clima toridă din Qum…

Mama m-a privit pieziş: „Ah… ai uitat deja de unde vii? Petreceam acolo întregul an şi era bine aşa, însă acum, că vrem să ne întoarcem vara, domnişoara nu este de acord. Nu e nici măcar un an de când suntem aici şi vrea o vacanţă! Şi eu nu mi-am mai văzut biata soră, n-am mai avut veşti despre fraţii mei şi n-am mai fost la mormântul celor dragi mie. Oricum, veţi vedea că stând câte o săptămână pe la fiecare rudă, va trece repede vara“…

Mahmud, cu toate că era de acord să petrecem vara la Qum, voia să rămânem toată perioada în casa surorii tatălui meu, astfel încât să o poată vedea pe verişoara noastră Mahbubeh când ar fi venit la sfârşit de săptămână.

Astfel, în vara aceea am mers la Qum şi eu mi-am zis că ar fi mai bine să nu mă plâng atâta, mai ales pentru că Parvaneh şi ai ei plecaseră la casa bunicului ei, la Gol-ab-darreh.

Ne-am întors la începutul lui Shahrivar3 – adică la sfârşitul lui august –, pentru că Ali avea nişte restanţe şcolare pe care trebuia să le remedieze cu un examen. N-am înţeles niciodată de ce fraţii mei au fost mereu atât de leneşi cu studiul. Bietul Agha Jun, care îşi dorea ca băieţii lui să devină medici sau ingineri! Oricum, eu am fost încântată să ne întoarcem pentru că nu mai suportam să fiu mutată dintr-o casă în alta pe la diferiţi unchi, dar, în special, nu mai suportam casa surorii mamei mele, unde era mai rău decât într-o moschee. Mătuşa nu făcea altceva decât să ne întrebe dacă ne rugaserăm şi ne reproşa că nu ne-am spus bine rugăciunile. Ca să nu mai vorbesc despre faptul că nu trecea zi în care să nu se laude cu religiozitatea ei şi a familiei soţului ei, în care toţii bărbaţii erau mullah…

După o săptămână sau două s-a întors la Teheran şi Parvaneh, împreună cu familia ei, şi, odată cu redeschiderea şcolii, viaţa a redevenit plăcută pentru mine. A fost emoţionant să le revăd pe profesoare şi pe colege şi nu mă mai simţeam singură şi pierdută ca în anul precedent, nu mă mai miram de nimic şi puteam să-mi spun liniştită părerea fără să fac impresie proastă… în fine, mă simţeam ca restul fetelor din Teheran şi îi datoram totul celei mai bune prietene, maestra Parvaneh.

În acelaşi an am descoperit plăcerea cititului de cărţi din afara programei şcolare: schimbam între noi romane de dragoste, vărsam râuri de lacrimi citindu-le şi le comentam împreună.

Parvaneh avea un caiet special în care aduna gândurile altora: toate fetele din clasă, prietenele şi rudele lui Parvaneh scriseseră ceva în el pe diverse subiecte înşirate, într-o elegantă caligrafie, de verişorul ei, alături de imagini tematice foarte frumoase. Cu cât entuziasm citeam unele din acele gânduri, mai ales pe cele despre iubire şi despre băiatul ideal! Câte o prietenă – cu o neruşinare inimaginabilă – scrisese acolo cele mai intime detalii, evident fără nici o teamă faţă de ce s-ar fi întâmplat dacă acel caiet ar fi ajuns în mâinile directoarei.

Eu, în schimb, aveam un caiet de poezii. Le copiam acolo pe cele care îmi plăceau sau mă impresionau mai mult şi uneori le asociam un desen sau o fotografie pe care Parvaneh o tăia din revistele ei americane.

1. Khorshid Khanum („doamna soarelui“) este o reprezentare stilizată a frumuseţii feminine (n. ed. it.).

2. Antică familie musulmană ale cărei rădăcini datează din epoca lui Mahomed (n. ed. it.).

3. A şasea lună din calendarul iranian din 1925; are 31 de zile, începe în august şi se termină în septembrie şi este a treia lună de vară (n. t.).

3

Într-o după-amiază senină de toamnă, în timp ce ne întorceam de la şcoală pălăvrăgind vesele, Parvaneh m-a târât în farmacia aflată la jumătatea distanţei dintre şcoală şi casă, pentru că voia să cumpere nişte plasturi.

Doctorul Ataye era un domn bătrân, cunoscut şi respectat de toată lumea. Când am intrat în farmacie, nu era acolo şi Parvaneh l-a strigat ridicându-se pe vârfuri şi scrutând încăperea dincolo de tejghea. Un bărbat tânăr în halat alb stătea aplecat şi aranja nişte medicamente pe rafturile de jos. S-a întors să ne privească şi ne-a întrebat ce ne trebuia, apoi s-a dus să ia plasturii. Atunci Parvaneh, trăgându-mi un cot, mi-a şoptit la ureche: „Şi ăsta de unde a apărut? Ce drăguţ e!“. Tânărul i-a întins cutia cu plasturi lui Parvaneh şi ea, aplecându-se să-şi scoată portofelul din servietă, mi-a spus, din nou, cu voce scăzută: „Hai, uită-te să vezi cât e de drăguţ!“.

Am ridicat capul şi privirile ni s-au întâlnit pentru o clipă. Am simţit un fel de şoc electric şi m-am înroşit, desprinzându-mi privirea cuprinsă de o stânjeneală îngrozitoare: era prima oară când aveam o astfel de senzaţie.

— Să mergem, hai! am împins-o eu, ieşind în grabă din farmacie, cu Parvaneh care mă urma fără să înţeleagă de ce atâta grabă.

— Dar ce te-a apucat? De ce ai şters-o?

— M-am ruşinat.

— De ce?

— De lucrurile pe care le spuneai despre bărbatul acela. Un străin, pe deasupra!

— Nu te înţeleg, ce-am spus rău?

— Că e drăguţ şi aşa mai departe… este necuviincios! Sunt sigură că te-a şi auzit.

— Ba nu m-a auzit… şi chiar dacă mă auzea, ar fi fost flatat… şi apoi, nu era nimic atât de scandalos! Oricum, între noi fie vorba, m-am uitat mai bine la el, mai de aproape, şi nu aşa arată o mare frumuseţe. Însă trebuie să-i spun tatei că doctorul are un ucenic…

A doua zi, ducându-ne la şcoală, am trecut în grabă prin faţa farmaciei şi l-am văzut din nou: s-a uitat după noi. La întoarcere am aruncat o privire spre vitrină: era ocupat cu treabă, dar probabil că ne-a văzut şi el.

Din ziua aceea, în fiecare dimineaţă şi în fiecare după-amiază, ca într-un fel de acord tacit, privirile ni se întâlneau şi acest lucru a devenit pentru mine şi Parvaneh un nou şi foarte interesant subiect de discuţie. Treptat, numele lui a început să circule şi prin şcoală. Fetele vorbeau despre tânărul încântător care, de puţină vreme, lucra în farmacie şi se duceau acolo cu cele mai diverse scuze, încercând să-i atragă atenţia. Eu şi Parvaneh, în schimb, ne obişnuiserăm deja să-l vedem în fiecare zi şi aş putea jura că şi el aştepta cu nerăbdare aceste „întâlniri“ şi făcea tot posibilul să se materializeze exact în faţa ochilor noştri.

De-acum îi ştiam şi pe actorii străini – făcusem multe progrese de la sosirea mea la Teheran! –, aşa încât eu şi Parvaneh am decretat că tânărul ucenic semăna cu Steve McQueen.

Parvaneh s-a interesat imediat de el. Doctorul, care era prieten cu tatăl ei, îi spusese că se numea Saeid, se născuse la Rezaieh, studia la Facultatea de Farmacie şi era, într-adevăr, un băiat bun. De atunci a încetat să mai fie un străin în ochii noştri, într-atât încât Parvaneh i-a ales o poreclă, evident fără ca el să ştie: Îngânduratul. Şi spunea: „Pare mereu îngândurat şi în aşteptarea cuiva. Cine ştie pe cine caută cu privirea?“.

Anul acela a fost cel mai fericit din viaţa mea. Totul a decurs cum nu se putea mai bine, mai ales din punct de vedere şcolar. Prietenia mea cu Parvaneh devenea, pe zi ce trece, tot mai strânsă: ne transformam într-un suflet împărţit în două corpuri. Singura îngrijorare care, uneori, făcea să dispară veselia şi seninătatea zilelor mele o provocau discuţiile în şoaptă de la noi de acasă – căci ai mei credeau că nu-i aud –, care ar fi putut însemna sfârşitul carierei mele şcolare.

Parvaneh mă consola spunând că era imposibil să-mi facă aşa ceva: eram prea bună la şcoală, doar nu puteau să mă oblige să o abandonez la jumătatea drumului, dar eu nu eram liniştită. În fond, ea nu ştia nimic despre cum erau făcuţi cei din familia mea şi despre faptul că nu-i interesau câtuşi de puţin succesele mele şcolare. Pentru ei, zece clase erau mai mult decât suficiente.

— Dar ce faci cu zece clase? Acum nu mai e suficientă nici măcar diploma. Toate fetele din familia mea care au trecut de examenul de admitere se duc la universitate şi sunt sigură că tu îl vei lua cu ochii închişi. Eşti de o mie de ori mai inteligentă decât ele toate puse laolaltă, comenta Parvaneh.

Dar pentru mine era deja mult să-mi iau diploma, nici nu îndrăzneam să mă gândesc la licenţă!

După Parvaneh, n-ar fi trebuit „să-i las să mă calce în picioare“, dar ea nu putea înţelege situaţia în care trăiam eu: la ei în casă totul era altfel. Eu puteam să discut cu Khanum Jun, să-i răspund pe măsură şi să mă apăr, dar cu fraţii mei era cu totul altă poveste: ar fi fost necesar curajul unui leu ca să-i înfrunt şi poate că n-ar fi fost de-ajuns nici acela…

La examenele din ultimul trimestru am fost a doua care am obţinut cele mai bune rezultate. Profesoara de literatură mă preţuia mult şi, când m-am dus să-mi ridic carnetul de note, mi-a spus că am fost foarte bună şi că nu trebuia să-mi irosesc aptitudinile şi m-a întrebat cum hotărâsem să-mi continui studiile.

— Mi-ar plăcea foarte mult să obţin diploma în literatură…

— Perfect. Tocmai asta voiam să te sfătuiesc, excelentă alegere!

— Ştiu, dar de fapt nu pot. Adică, familia mea nu vrea… pentru ei zece clase sunt mai mult decât suficiente.

Doamna Bahrami s-a posomorât imediat şi a intrat la directoare clătinând din cap a dezaprobare şi făcându-mi semn să aştept. După câteva minute a ieşit însoţită de directoare, care mi-a luat carnetul din mâini şi mi-a spus:

— Masumeh, spune-i tatălui tău să treacă mâine pe la mine, la birou, trebuie să-i vorbesc. Şi bagă de seamă că nu-ţi voi da carnetul înapoi până când nu-l voi vedea!

În seara aceea, când l-am anunţat pe Agha Jun că directoarea vrea să-l vadă, tata s-a mirat şi a crezut că am făcut vreo prostie, apoi i-a spus mamei să meargă ea să vadă despre ce era vorba: el nu va pune piciorul într-o şcoală de fete…

— De ce? Taţii tuturor fetelor fac asta. Iar directoarea a fost clară: „Nu-ţi voi da carnetul înapoi până nu-l voi vedea pe tatăl tău“, aşa mi-a spus, am încercat eu să-l conving.

Apoi i-am turnat ceai şi l-am linguşit până când a cedat: a doua zi urma să mă însoţească la şcoală.

Când l-a văzut venind, directoarea s-a ridicat de la biroul ei, l-a salutat călduros invitându-l să se aşeze şi i-a făcut complimente din suflet pentru rezultatele mele, conduita mea şi caracterul meu. Eu eram în picioare în uşă, cu capul plecat, şi nu conteneam să zâmbesc de bucurie. Apoi directoarea mi-a spus să aştept afară cât vorbea cu tatăl meu.

Nu ştiu ce i-a spus, dar, când Agha Jun a ieşit din birou, cu chipul radios şi ochii umezi, privindu-mă cu afecţiune şi mândrie, m-a condus la secretariat ca să mă înscrie mai departe. Eram în al nouălea cer şi, mergând în urma lui, nu încetam să-i mulţumesc şi să-i spun că-l iubesc şi să-i promit că voi fi prima din clasă şi că-l voi asculta întotdeauna.

— Acum gata… măcar să fi avut puţin din mintea ta trândavii ăia de fraţi ai tăi! s-a mulţumit el să exclame zâmbind.

Parvaneh, care făcuse o noapte albă de grijă, imediat ce m-a văzut a încercat să mă întrebe din gesturi cum decursese şi eu, după ce mi-am luat câteva minute un aer prefăcut trist ca să fac o glumă, am alergat să o îmbrăţişez şi să-i dau vestea bună. Atunci am început să ţopăim în curtea şcolii ca două nebune, ştergându-ne reciproc lacrimile de bucurie.

Decizia tatălui meu a produs rumoare în casa noastră, dar el le-a ţinut piept tuturor reproducând cuvintele directoarei despre cât eram de înzestrată şi despre rolul important pe care aş fi putut să-l am dacă aş fi continuat să studiez. În ce mă privea, eram prea fericită ca să acord importanţă celor spuse de ceilalţi. Nici privirile pline de ură şi de dispreţ ale fraţilor mei nu-mi mai inspirau teamă.

Vara aceea, deşi însemna trei luni în care n-o mai aveam alături Parvaneh, a trecut cu bine tocmai pentru că a fost trăită în aşteptarea noului an şcolar împreună…

Ne-am întors la Qum doar pentru câteva zile şi Parvaneh a reuşit să-şi târască tatăl la Teheran în fiecare săptămână, cu tot soiul de pretexte, ca să vină să mă vadă. A insistat mult să merg o săptămână cu ea şi familia ei la Gol-ab-darreh şi eu îmi doream mult, dar nici măcar n-am încercat să le cer voie fraţilor mei. Parvaneh spunea că dacă tatăl ei l-ar fi rugat pe al meu, sigur ar fi fost de acord, dar eu nu voiam să-i dau alte bătăi de cap lui Agha Jun. Ştiam că i-ar fi fost greu atât să-l refuze pe domnul Ahmadi, cât şi să facă faţă scandalului care s-ar fi iscat la noi în casă dacă m-aş fi dus.

Ca să o mulţumesc şi să o fac fericită şi pe Khanum Jun, pe timpul verii am acceptat să frecventez un curs de croitorie care mi-ar fi fost util în casa „viitorului soţ“. Cursul se desfăşura în împrejurimile farmaciei şi, foarte curând, Saeid şi-a dat seama că treceam pe acolo de trei ori pe săptămână şi a început să apară în faţa uşii la momentul potrivit. Când mă aflam la o stradă distanţă, inima începea să-mi bată nebuneşte şi respiram greu fără să-mi dau seama. De fiecare dată când treceam, încercam să nu privesc în direcţia lui şi să nu roşesc, dar cum puteam? Dacă privirile noastre se întâlneau, simţeam imediat că iau foc şi el, plin de speranţă şi stânjenit în acelaşi timp, lăsa capul în jos în semn de salut.

Odată, imediat cum am cotit, m-am trezit brusc cu el în faţa mea, ca şi cum ar fi apărut de nicăieri, şi m-a luat atât de tare prin surprindere, că mi-a căzut din mână metrul de croitorie. El s-a aplecat să-l ia de jos şi, în timp ce se ridica, şi-a cerut scuze dacă m-a speriat cumva, însă eu n-am reuşit decât să bolborosesc un „Nu“ şi s-o iau la fugă. După episodul acela, câteva zile la rând am fost foarte tulburată: de fiecare dată când mă gândeam la asta, roşeam şi simţeam un fior plăcut la inimă.

Odată cu primele zile de vânt tomnatic şi începutul lunii Mehr1, lunga noastră despărţire a luat sfârşit, iar eu şi Parvaneh ne-am întors la şcoală pline de entuziasm. Părea că nu se mai termină ce aveam de povestit: tot ce ni se întâmplase în timpul verii, ce făcuserăm, chiar şi ce gândiserăm şi, în cele din urmă, discuţiile noastre se întorceau mereu la Saeid… Parvaneh voia să ştie de câte ori mă dusesem la farmacie cât a fost ea plecată şi eu îi juram că, de ruşine, nu pusesem niciodată piciorul acolo…

— De ce? Sigur nu ştie despre gândurile şi discuţiile noastre…

— Asta o crezi tu!

— Ţi-a zis cumva ceva?

— Nu, e doar o idee de-a mea…

În realitate, ceva se schimbase: chiar dacă nu se întâmplase nimic, întâlnirile din ultima vreme căpătaseră o savoare diferită, iar treaba părea să devină tot mai serioasă. În adâncul sufletului meu, simţeam o legătură tacită cu el, atât de puternică, încât cu greu o puteam ascunde de Parvaneh.

Nu trecuse nici o săptămână de la începutul şcolii, că Parvaneh găsise deja un pretext ca să meargă la farmacie, târându-mă cu forţa şi pe mine după ea. Mă simţeam nespus de stingherită şi mi se părea că tot oraşul era la curent cu sentimentele mele. Saeid nu se aştepta să ne vadă şi a rămas ţeapăn fixându-mă cu privirea, fără măcar să bage de seamă că Parvaneh îi ceruse de trei ori o folie de aspirină, până când doctorul Ataye i-a atras atenţia invitându-l să ne servească.

Când am ieşit din magazin, nu mai rămăsese nimic de ascuns. Parvaneh, gânditoare şi surprinsă în acelaşi timp, a exclamat:

— Ai văzut cum te privea?

Şi dat fiind că devenisem palidă şi nu-i răspundeam, la început m-a privit fix, apoi a mers tăcută câteva minute şi, în fine, a izbucnit:

— Eşti o mincinoasă! De unde până unde atâta inocenţă: tu eşti şireată şi eu am picat de proastă… De ce nu mi-ai spus?

— Ce ar fi trebuit să-ţi spun? Chiar nu e nimic de spus!

— Da, noapte bună! Se vede de la un kilometru că vă înţelegeţi bine… trebuie să fii chiar orb ca să nu-ţi dai seama. Zi adevărul, până unde aţi ajuns?

— Dar ce tot spui?

— Nu mai face pe proasta! De la tine se poate aştepta omul la orice: de la văl, la nebuniile din dragoste… Ce idioată, ce idioată am fost… şi eu, care credeam că se face remarcat pentru mine! Te-ai priceput şi foarte bine, nu m-ai lăsat să mă prind de nimic! Iată de ce se spune că cei care vin de la Qum sunt ipocriţi… e adevărat: nu mi-ai spus nimic nici măcar mie, care sunt cea mai bună prietenă a ta, mie, care-ţi povestesc mereu totul în cele mai mici amănunte! Cum ai putut să-mi ascunzi un lucru atât de important?

Simţeam cum mi se pune un nod în gât şi, luând-o de un braţ, am implorat-o să nu mai spună asemenea lucruri, să se calmeze şi să vorbească mai încet şi i-am jurat pe tatăl meu şi pe Coran că între noi nu se întâmplase nimic, dar Parvaneh a continuat să mă atace ca un râu, acum umflat, care distruge malurile, cu voce tot mai plină de ranchiună, până când am izbucnit în lacrimi. Numai acelea au reuşit să o calmeze şi să-i stingă focul mâniei: inima ei nu avea forţa să susţină plânsul meu. Atunci, cu o voce mai potolită, mi-a spus:

— Şi acum de ce începi să plângi? Şi pe stradă! Sunt doar dezamăgită că mi-ai ascuns totul… atâta tot… eu am fost mereu sinceră cu tine.

Am jurat şi răsjurat că era cea mai bună prietenă a mea, că nu i-am ascuns şi că nu i-aş fi ascuns niciodată nimic şi am făcut pace.

Eu şi Parvaneh am trăit împreună toate etapele îndrăgostirii. Arăta un interes identic cu al meu în legătură cu acest sentiment nou, chiar dacă nu era direct implicată, şi mă întreba încontinuu cum mă simţeam şi la ce mă gândeam când tăceam. Eu atunci îi povesteam de visele mele, de dorinţele mele, de neliniştile mele legate de viitor, de teama de-a trebui într-o zi să mă căsătoresc cu altul. Ea închidea ochii şi, suspinând, spunea:

— Uau, ce romantic! Înseamnă că aşa te simţi când eşti îndrăgostit? Din păcate, eu nu sunt sentimentală ca tine şi unele lucruri pe care le spun îndrăgostiţii mă fac să râd… şi apoi, nu roşesc niciodată… cum voi putea să-mi dau seama dacă sunt îndrăgostită?

Zilele colorate şi splendide de toamnă au trecut la fel de repede ca rafalele ei de vânt.

Eu şi Saeid nu vorbiserăm încă, dar, în ultima vreme, când treceam împreună cu Parvaneh pe lângă el, mă saluta cu voce scăzută şi de fiecare dată inima îmi tresărea şi bătea mai tare. În acele zile, citeam poezii de dragoste şi le învăţam pe de rost cu o viteză impresionantă.

Parvaneh descoperea zilnic noi informaţii despre Saeid şi se grăbea să mi le comunice. Deja ştiam că numele lui era Zarei, că se născuse la Rezaieh, unde trăiau încă mama şi cele trei surori ale lui, şi că-şi pierduse tatăl cu câţiva ani înainte. Era respectabil şi de familie bună, frecventa al treilea an al Facultăţii de Farmacie, era inteligent şi studios, iar doctorul îi acorda încredere orbeşte şi era foarte mulţumit de el. Tot ce auzeam în legătură cu el era măgulitor şi îmi confirma sentimentele. Mi se părea că-l cunosc de la începutul zilelor mele şi visam să petrec cu el şi sfârşitul lor… Parvaneh mă ducea în farmacie de mai multe ori pe săptămână sub diverse pretexte şi cheltuia o groază de bani numai ca să vadă privirile noastre furate, tremurul mâinilor lui Saeid şi roşeaţa nenaturală a obrajilor mei. Ţinea atent sub control fiecare gest al nostru şi o dată a comentat:

— M-am întrebat mereu ce e un joc de priviri şi acum am înţeles chiar prea bine!

În fiecare dimineaţă mă pieptănam cu o grijă maniacală. Înnodam rusari-ul astfel încât să nu-mi stric bretonul şi să nu-mi acopăr vârfurile părului. Orice încercare de a-mi face cârlionţi a fost inutilă, până când într-o zi Parvaneh m-a convins că era stupid să încerc să mă fac creaţă, pentru că părul lins era la modă, iar al meu era minunat de lins şi mătăsos. Îmi spălam şi-mi călcam regulat uniforma şcolară şi o rugam pe mama să-mi cumpere stofă pentru o uniformă nouă şi să o dea la croitor, pentru că, după cursul de croitorie, învăţasem să recunosc defectele muncii „de croitorie“ a lui Khanum Jun: îi lipsea complet stilul, dar asta, bineînţeles, nu i-am spus-o niciodată… Parvin Khanum mi-a confecţionat o uniformă foarte frumoasă şi eu i-am cerut, pe ascuns, să-mi scurteze puţin fusta, care a rămas, oricum, cea mai lungă dintre cele care se învârteau prin şcoală… Am pus deoparte şi nişte economii şi, împreună cu Parvaneh, am cumpărat un nou rusari de un verde smarald care – cum spunea prietena mea – îmi scotea în evidenţă culoarea ochilor.

1. În calendarul iranian, anul începe cu echinocţiul de primăvară; Mehr, a şaptea lună, ţine din 23 septembrie până în 22 octombrie (n. ed. it.).