Amin Maalouf, Samarcande

Copyright © 1988, Éditions Jean‑Claude Lattès

© 2006, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5096-5

ISBN PDF: 978-973-46-5097-2

ISBN print: 978-973-46-4970-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Vasili Vereşciaghin (1842-1904), Învingătorii (1872)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Romancier prolific, tradus în peste douăzeci de limbi, AMIN MAALOUF debutează în 1983 cu eseul Cruciadele văzute de arabi, urmat de Leon Africanul (1986), Samarkand (1988, pentru care i se decernează Prix des Maisons de la Presse), Grădinile luminii (1991), Primul secol după Beatrice (1992), Stânca lui Tanios (1993, distins cu prestigiosul Premiu Goncourt), Scările Levantului (1996) şi Periplul lui Baldassare (2000, încununat cu Premiul Jacques Audiberti-Ville d’Antibes). Volumul de eseuri Identităţile ucigaşe a apărut în 1998. La Editura Polirom, au fost traduse romanele: Periplul lui Baldassare (2004), Primul secol după Beatrice (2004), Stânca lui Tanios (2004), Grădinile luminii (2005), Leon Africanul (2006), Scările Levantului (2006, 2014).

Tatălui meu

Şi acum, preumblă-ţi privirea asupra Cetăţii Samarkandului! Nu este ea oare regina Pământului? Mândră, mai presus de toate oraşele şi ţinându-le în mâini destinele?

Edgar Allan Poe (1809-1849)

Pe fundul Oceanului Atlantic se află o carte. Povestea ei vreau să v-o istorisesc.

Cunoaşteţi, poate, deznodământul; la vremea lui, ziarele l-au relatat şi, de-atunci încoace, unele lucrări l-au consemnat: când s-a scufundat Titanicul, în noaptea de 14 spre 15 aprilie 1912, în largul Insulei Terra Nova, cea mai prestigioasă dintre victime era o carte, unicul exemplar al Rubaiatelor lui Omar Khayyam, înţelept persan, poet, astronom.

Voi vorbi doar în treacăt despre acest naufragiu. Alţii decât mine au cântărit nenorocirea în dolari, alţii decât mine au inventariat cum se cuvine cadavrele şi ultimele cuvinte. După şase ani, nu mă mai obsedează decât acea fiinţă de carne şi cerneală, al cărei nevrednic păstrător am fost pentru o vreme. Oare nu eu, Benjamin O. Lesage, am fost acela care a smuls-o din Asia ei natală? Oare nu în bagajele mele s-a îmbarcat ea pe Titanic? Şi cine oare i-a întrerupt parcursul milenar, dacă nu aroganţa secolului meu?

De-atunci, lumea s-a acoperit de sânge şi de umbră, tot mai mult în fiecare zi, iar mie viaţa nu mi-a mai surâs. A trebuit să mă îndepărtez de oameni ca să nu mai ascult decât vocile amintirii şi să hrănesc o speranţă naivă, o viziune stăruitoare: mâine va fi regăsită. Ocrotită de sipetul ei de aur, cartea se va ivi intactă din întunecimile marine, cu destinul îmbogăţit de o nouă odisee. Degetele vor putea s-o atingă, s-o deschidă, să se afunde în ea; ochii robiţi îi vor urmări de la un capăt la altul hronicul aventurilor, vor descoperi poetul, primele sale versuri, primele beţii, primele spaime. Şi secta Asasinilor. Apoi se vor opri, neîncrezători, în faţa unei imagini de culoarea nisipului şi a smaraldului.

Ea nu poartă nici dată, nici semnătură, nimic altceva decât aceste fraze, pătimaşe sau dezamăgite: Samarkand, cel mai frumos chip pe care Pământul l-a îndreptat vreodată spre soare.

CARTEA ÎNTÂI

Poeţi şi amanţi

În lume, spune-mi, cine în păcat n-a căzut, îmi spui?

Cine n-a greşit cu nimic oare cum a trăit, îmi spui?

Dacă, pentru că fac rău, Tu cu răul mă pedepseşti, spune-mi,

Între Tine şi mine, unde-i diferenţa, îmi spui?¹

Omar Khayyam

1. Traducerea majorităţii rubaiatelor prezente în textul cărţii a fost preluată după tălmăcirea din limba persană datorată lui Gheorghe Iorga, Un arian în umbra moscheii. Omar Khayyam – Rubaiate, Editura Universitas XXI, Iaşi, 2004.

    Traducerea celorlalte rubaiate, inexistente în ediţia de mai sus, aparţine traducătorului cărţii.

I

Uneori, la Samarkand, în seara unei zile domoale şi posomorâte, unii orăşeni lipsiţi de ocupaţie vin să dea târcoale prin fundătura dintre două taverne, în vecinătatea pieţei de mirodenii, nu ca să guste din vinul tămâios de Soghdiana, ci pentru a pândi du-te-vino-ul trecătorilor sau pentru a se lua de cine ştie ce băutor cherchelit. Omul este atunci târât prin pulbere, împroşcat cu insulte, sortit unui iad al cărui foc îi va aduce în vecii vecilor aminte de lucirea roşiatică a vinului ispititor.

Dintr-o asemenea păţanie avea să se nască manuscrisul Rubaiatelor, în vara anului 1072. Omar Khayyam are douăzeci şi patru de ani şi se află de puţină vreme la Samarkand. Se îndreaptă oare anume către tavernă, în acea seară, sau hazardul hoinărelilor este cel care-l mână? Plăcerea nouă de a măsura cu pasul un oraş necunoscut, cu ochii furaţi de nenumăratele nuanţe ale zilei care se sfârşeşte: pe strada Câmpului de Revent, un băieţaş o tuleşte, în picioarele goale pe pavelele late, strângând la piept un măr furat de pe cine ştie ce tarabă; în bazarul postăvarilor, în interiorul unei dughene supraetajate, încă se dispută o partidă de nard, la lumina unei lămpi cu ulei: două zaruri aruncate, o înjurătură, un râs înăbuşit; sub arcada frânghierilor, un catârgiu se opreşte lângă o fântână, lasă să-i curgă apa proaspătă în căuşul palmelor împreunate, apoi se apleacă, ţuguindu-şi buzele, ca pentru a săruta fruntea unui copil adormit; odată setea potolită, îşi trece palmele ude peste faţă, mormăie o mulţumire, ridică de jos un pepene scobit, îl umple cu apă şi i-l duce animalului său pentru ca acesta să poată, la rându-i, să bea.

În piaţa negustorilor de fructe afumate, o femeie însărcinată îi aţine calea lui Khayyam. Cu vălul ridicat, de-abia dacă îi dai cincisprezece ani. Fără o vorbă, fără un zâmbet pe buzele-i nevinovate, ea îi şterpeleşte din mâini câteva din migdalele prăjite pe care tocmai le cumpărase. Plimbăreţul nu se miră, e o credinţă străveche la Samarkand: când o viitoare mamă întâlneşte pe stradă un străin care-i este pe plac, trebuie să caute să obţină o parte din hrana acestuia; astfel, copilul va fi la fel de chipeş ca el, cu aceeaşi siluetă zveltă, cu aceleaşi trăsături nobile şi regulate.

Omar se opreşte din mestecatul migdalelor rămase, privind cum se îndepărtează necunoscuta. Deodată, un urlet ajunge până la el, îmboldindu-l să se grăbească. În curând, se află în mijlocul unei mulţimi dezlănţuite. Un bătrân cu lungi mădulare scheletice e deja la pământ, cu capul gol, cu părul alb în dezordine pe o ţeastă de un cafeniu închis; de furie, de groază, strigătele sale nu mai sunt decât un hohot prelungit. Ochii săi îl imploră pe nou-venit.

Împrejurul nefericitului, vreo douăzeci de indivizi, cu bărbile fluturând a victorie, cu ciomege răzbunătoare şi, la distanţă, un cerc de spectatori binedispuşi. Unul dintre aceştia, observând expresia indignată a lui Khayyam, îi aruncă pe tonul cel mai liniştitor: „Nu-i nimic, nu-i decât Jaber-cel-Lung!“ Omar tresare, un fior de ruşine îi străbate grumazul, murmură: „Jaber, tovarăşul lui Abu Ali!“

O poreclă dintre cele mai obişnuite, Abu Ali. Dar atunci când un literat, la Buhara, la Córdoba, la Balkh sau la Bagdad, îl pomeneşte astfel, pe un ton de familiară deferenţă, nu e posibilă nici o confuzie în legătură cu personajul respectiv: este vorba despre Abu Ali Ibn Sina, faimos în Apus sub numele de Avicenna. Omar nu l-a cunoscut, s-a născut la unsprezece ani după moartea acestuia, dar îl venerează ca pe maestrul de netăgăduit al generaţiei sale, deţinătorul tuturor cunoştinţelor, apostolul Raţiunii.

Khayyam murmură din nou: „Jaber, învăţăcelul favorit al lui Abu Ali!“ Căci, deşi acum îl vede pentru prima oară, destinul său dureros şi exemplar nu-i e străin. Avicenna vedea în el continuatorul medicinei, ca şi al metafizicii sale, îi admira forţa argumentelor; nu-i reproşa decât faptul de a-şi declara prea tare şi prea apăsat ideile. Acest cusur îi adusese lui Jaber mai multe şederi la închisoare şi trei biciuiri publice, ultima în Piaţa Mare din Samarkand, o sută cincizeci de lovituri cu vâna de bou, în prezenţa tuturor apropiaţilor. Nu-şi revenise niciodată din această umilire. În care clipă alunecase de la îndrăzneală la nebunie? Neîndoielnic, la moartea soţiei sale. A fost văzut, de-atunci, rătăcind în zdrenţe, clătinându-se pe picioare, zbierând nerozii nelegiuite. Pe urmele sale, cârduri de ştrengari băteau râzând din palme, aruncând asupră-i pietre ascuţite, care-l răneau până la lacrimi.

Urmărind întreaga scenă, Omar nu se poate împiedica să nu gândească: „Dacă nu bag de seamă, într-o zi am să ajung ca zdreanţa asta“. Nu atât de beţie se teme, ştie că n-are să i se lase pradă, vinul şi cu el au învăţat să se respecte reciproc, niciodată unul dintre ei nu l-ar doborî pe celălalt. Lucrul de care se teme cel mai mult este gloata, putinţa ca aceasta să sfărâme în el zidul cuviinţei. Se simte ameninţat de spectacolul acestui om decăzut, copleşit, ar vrea să se întoarcă din drum, să se îndepărteze. Dar ştie că nu va lăsa pradă mulţimii un tovarăş al lui Avicenna. Face trei paşi domoli, demni, ia aerul cel mai detaşat, ca să spună, cu un glas ferm, însoţit de un gest suveran:

— Lăsaţi-l să plece pe acest nefericit!

Şeful bandei tocmai se plecase asupra lui Jaber; se îndreaptă, apoi se apropie greoi de intrus, proţăpindu-se în faţa lui. O cicatrice adâncă îi străbate barba, de la urechea dreaptă până în capătul bărbiei, şi tocmai partea aceea, partea brăzdată, o întinde spre interlocutorul său, rostind ca o sentinţă:

— Omul acesta este un beţiv, un necredincios, un filassouf¹ !

A şuierat ultimul cuvânt ca pe o invectivă.

— Nu mai avem nevoie de nici un filassouf la Samarkand!

Un murmur aprobator în mulţime. Pentru aceşti oameni, termenul „filozof“ desemnează orice persoană care se interesează prea îndeaproape de ştiinţele profane ale grecilor şi, în general, de tot ce nu înseamnă religie sau literatură. În ciuda vârstei sale fragede, Omar Khayyam este deja un eminent filassouf, un vânat cu mult mai mare decât acest nefericit de Jaber.

Cu siguranţă, omul cu cicatricea pe obraz nu l-a recunoscut, pentru că se îndepărtează de el, se apleacă din nou asupra bătrânului, de-acum amuţit, îl apucă de păr, îi zgâlţâie capul de trei-patru ori, se face că vrea să i-l crape de zidul cel mai apropiat, apoi îi dă dintr-odată drumul. Deşi brutal, gestul rămâne reţinut, ca şi cum bărbatul, arătându-şi întreaga hotărâre, ar ezita totuşi să meargă până la crimă. Khayyam alege acel moment pentru a interveni din nou.

— Haide, lasă-l pe bătrânul acesta, e văduv, bolnav, nebun, nu vezi că de-abia îşi mai poate mişca buzele?

Şeful se ridică dintr-un salt, înaintează spre Khayyam, îşi înalţă degetul până la barba acestuia:

— Tu, care pari să-l cunoşti atât de bine, cine eşti, de fapt? Nu eşti din Samarkand! Nimeni nu te-a văzut vreodată în acest oraş!

Omar depărtează mâna interlocutorului său cu dispreţ, dar fără bruscheţe, pentru a-l ţine la respect, lipsindu-l totodată de pretextul unei încăierări. Bărbatul face un pas înapoi, dar stăruie:

— Care ţi-e numele, străine?

Khayyam şovăie să se dea de gol, caută un subterfugiu, îşi ridică privirea spre cer, unde un norişor tocmai a acoperit cornul lunii. O tăcere, un suspin. Să te refugiezi în contemplaţie, să numeşti stelele una câte una, să fii departe, la adăpost de mulţimi!

Deja ceata îl înconjoară, câteva mâini îl ating, redevine stăpân pe sine.

— Sunt Omar, fiul lui Ibrahim din Nishapur. Şi tu, tu cine eşti?

Simplă interogaţie retorică, omul n-are deloc intenţia să se prezinte. Se află în oraşul său şi el este cel care pune întrebările. Ulterior, Omar avea să-i afle porecla, i se spune Studentul-cu-Cicatrice. Cu un ciomag în mână, cu un citat pe buze, mâine va face Samarkandul să tremure. Pentru moment, influenţa lui nu se întinde dincolo de aceşti tineri care-l înconjoară, atenţi la cea mai mică frază, la cel mai mic semn al lui.

În ochi îi apare o lucire neaşteptată. Se întoarce spre acoliţii săi. Apoi, triumfător, spre mulţime. Exclamă:

— Dumnezeule, cum am putut oare să nu-l recunosc pe Omar, fiul lui Ibrahim Khayyam din Nishapur? Omar, steaua Khorasanului, geniul Persiei şi al celor două Irakuri, prinţul filozofilor!

Mimează o adâncă plecăciune şi îşi flutură degetele de cele două părţi ale turbanului, atrăgând inevitabil râsetele grosolane ale cetei de gură-cască.

— Cum am putut oare să nu-l recunosc pe cel care a scris acest rubai atât de plin de cucernicie şi de devoţiune:

Carafa de vin, o, Doamne, mi-ai spart-o!

Iar uşa bucuriei, o, Doamne, în nas mi-ai trântit-o!

Din stângăcie, Tu mi-ai vărsat pe pământ rumenul vin!

(De pământ să mi se umple gura!), oare erai, Doamne, beat?

Khayyam ascultă, revoltat, neliniştit. O asemenea provocare înseamnă instigare la crimă, pe loc. Fără să piardă nici o clipă, îşi aruncă răspunsul, cu glas tare şi limpede, pentru ca nimeni din mulţime să nu se lase amăgit:

— Aud acest catren pentru prima dată din gura ta, străine. Dar iată un rubai pe care l-am compus cu adevărat:

Îi vezi pe cei doi sau trei idioţi? Lumea o ţin în mâinile lor.

Nimic nu ştiu. Superiori se cred din ignoranţă.

Mergi pe drumul tău, de ei seamă nu ţine. În splendida-le suficienţă,

Eretici îi vor numi pe cei ce nu-s de-ai lor.

Khayyam a greşit, neîndoielnic, atunci când a însoţit expresia „Îi vezi“ cu un gest dispreţuitor în direcţia adversarilor săi. Se întind mâini, îl trag de veşmântul care începe să se sfâşie. Se clatină. Spatele lui izbeşte un genunchi, apoi netezimea unei lespezi. Strivit sub haită, nu găseşte de cuviinţă să se zbată, îngăduie ca hainele să-i fie rupte în bucăţi şi ca trupul să-i fie sfârtecat, se lasă deja pradă apaticei amorţeli a victimei jertfite, nu simte nimic, n-aude nimic, e închis în sine, în spatele unui zid până-n nori şi cu porţile ferecate.

Şi îi priveşte ca pe nişte intruşi pe cei zece bărbaţi înarmaţi care vin să întrerupă sacrificiul. Aceştia poartă, pe tichiile de fetru, însemnul de un verde pal al ahdath-ilor, străjile oraşului Samarkand. De îndată ce i-au văzut, agresorii s-au îndepărtat de Khayyam; dar, ca să-şi justifice purtarea, s-au apucat să strige, luând mulţimea drept martor:

— Alchimistule! Alchimistule!

În ochii autorităţilor, faptul de a fi filozof nu reprezintă un delict, dar practicarea alchimiei este pasibilă de pedeapsa cu moartea.

— Alchimistule! Acest străin este alchimist!

Dar şeful patrulei n-are de gând să tragă concluzii pripite.

— Dacă bărbatul acesta este într-adevăr un alchimist, se cuvine să-l ducem la marele judecător Abu Taher.

În vreme ce Jaber-cel-Lung, uitat de toţi, se târăşte spre taverna cea mai apropiată şi se furişează acolo, făgăduindu-şi să nu se mai aventureze niciodată pe-afară, Omar reuşeşte să se ridice fără ajutorul nimănui. Merge drept, în tăcere; înfăţişarea semeaţă îi acoperă ca un văl cuviincios veşmintele sfâşiate şi obrazul plin de sânge. În faţa lui, străji înarmate cu torţe deschid calea. În urmă-i vin agresorii, apoi alaiul de gură-cască.

Omar nu-i vede, nu-i aude. Pentru el, străzile sunt pustii, pământul e lipsit de zgomote, ceru-i fără nori, iar Samarkandul rămâne acel loc de vis pe care l-a descoperit cu câteva zile mai înainte.

A sosit aici după trei săptămâni de drum şi, fără să se odihnească o clipă, a hotărât să urmeze îndeaproape sfaturile călătorilor din vremurile trecute. Urcaţi, îndeamnă aceştia, pe terasa cetăţii Kuhandiz, vechea fortăreaţă, plimbaţi-vă cu prisosinţă privirea, nu veţi întâlni decât ape şi verdeaţă, răzoare înflorite şi chiparoşi tunşi de cei mai iscusiţi grădinari, în formă de boi, de elefanţi, de cămile îngenuncheate, de pantere care se înfruntă şi par gata să sară. În realitate, chiar în interiorul incintei, începând de la Poarta Mănăstirii, la apus, şi până la Poarta Chinei, Omar n-a văzut decât livezi dese şi pâraie repezi. Apoi, ici şi colo, avântarea unui minaret de cărămidă, o cupolă cizelată de umbră, albeaţa unui zid de foişor. Şi, pe malul unei bălţi dezmierdate de sălcii plângătoare, o femeie goală care se scălda, cu părul în bătaia vântului arzător.

Oare nu această viziune de paradis a vrut s-o evoce pictorul anonim care, cu mult mai târziu, s-a apucat să ilustreze manuscrisul Rubaiatelor? Oare nu tot pe ea o păstrează în gând Omar, în vreme ce e condus către cartierul Asfizar, unde îşi are reşedinţa Abu Taher, cadiul cadiilor din Samarkand? Şi-n sinea lui, îşi spune neîncetat: „Nu voi urî acest oraş. Chiar dacă femeia care se scălda nu e decât o vedenie. Chiar dacă realitatea poartă chipul omului cu cicatrice. Chiar dacă această noapte răcoroasă se vădeşte a fi cea din urmă pentru mine“.

1. Filozof (aici, peior.).

II

În imensul divan al judecătorului, chipul lui Khayyam ia culoarea fildeşului în lumina candelabrelor îndepărtate. De îndată ce a intrat, două străji de vârstă mijlocie l-au înşfăcat strâns de umeri, ca şi cum ar fi fost un apucat primejdios. Şi, ţinut astfel, aşteaptă în apropierea uşii.

Aşezat la celălalt capăt al încăperii, cadiul nu l-a observat, isprăveşte de judecat o pricină, discută cu pârâşii, îi dă dreptate unuia, îl dojeneşte pe celălalt. O veche ceartă între vecini, se pare, pizme repetate, cârcoteli neînsemnate. Abu Taher sfârşeşte prin a-şi manifesta zgomotos plictiseala, le porunceşte celor doi capi de familie să se îmbrăţişeze, acolo, în faţa lui, ca şi cum nu i-ar fi despărţit nicicând nimic. Unul dintre ei face un pas, celălalt, un colos cu fruntea îngustă, se împotriveşte. Cadiul îl pălmuieşte cu toată forţa, făcându-i pe privitori să tremure. Uriaşul priveşte lung la acest personaj rotofei, iute la mânie şi plin de neastâmpăr, care a trebuit să se înalţe ca să ajungă până la el, apoi lasă capul în jos, îşi şterge obrazul şi se supune.

După ce a poftit pe toată lumea să iasă, Abu Taher le face semn străjilor să se apropie. Acestea îşi prezintă pe nerăsuflate raportul, răspund la câteva întrebări, se străduiesc să arate de ce au lăsat să se creeze o asemenea îmbulzeală pe străzi. După aceea, este rândul omului cu cicatrice să se justifice. El se apleacă spre cadiu, care pare să-l cunoască de multă vreme, şi se lansează într-un monolog însufleţit. Abu Taher îl ascultă cu atenţie, fără a lăsa să i se ghicească părerea. Apoi, rezervându-şi câteva clipe de reflecţie, porunceşte:

— Spuneţi mulţimii să se împrăştie. Fiecare să se înapoieze acasă pe drumul cel mai scurt, şi – adresându-se agresorilor – voi toţi să vă duceţi, la rându-vă, acasă! Până mâine, nu se va hotărî nimic. Prizonierul va rămâne aici peste noapte, îl vor veghea străjile mele, şi nimeni altcineva.

Surprins să se vadă atât de repede poftit să dispară, omul cu cicatrice schiţează un protest, dar se răzgândeşte imediat. Prudent, îşi apucă poalele veşmântului şi se retrage cu o plecăciune.

Când rămâne faţă în faţă cu Omar, avându-i ca martori doar pe proprii săi oameni de încredere, Abu Taher rosteşte această frază enigmatică de întâmpinare:

— E o onoare să-l primesc în acest loc pe ilustrul Omar Khayyam din Nishapur.

Nici ironic, nici afectuos nu e cadiul. Nici cea mai mică urmă de emoţie. Ton neutru, voce calmă, turban în formă de lalea, sprâncene zbârlite, barbă cenuşie, fără mustaţă, nesfârşită privire scrutătoare.

Primirea este cu atât mai ambiguă cu cât Omar se afla acolo de un ceas, în picioare şi cu veşmântul în zdrenţe, pradă tuturor privirilor, zâmbetelor, murmurelor.

După câteva clipe măsurate cu măiestrie, Abu Taher adaugă:

— Omar, tu nu eşti un necunoscut la Samarkand. În ciuda vârstei tinere, erudiţia ţi-e deja proverbială, isprăvile tale se istorisesc prin şcoli. Nu este oare adevărat că ai citit de şapte ori, la Isfahan, o lucrare voluminoasă de-a lui Avicenna şi că, odată întors la Nishapur, ai reprodus-o cuvânt cu cuvânt, din memorie?

Khayyam e măgulit că reuşita sa, autentică, este cunoscută în Transoxiana, dar asta nu-i risipeşte temerile. Referirea la Avicenna în gura unui cadiu de rit şafeit n-are nimic liniştitor; de altfel, până una-alta, n-a fost invitat să se aşeze. Abu Taher continuă:

— Nu numai isprăvile tale se transmit din gură-n gură, îţi sunt puse în seamă şi nişte catrene foarte ciudate.

Cuvântul este măsurat, nu acuză, nici nu prea scuză, nu iscodeşte decât la modul indirect. Omar consideră că a venit momentul să rupă tăcerea:

— Rubaiul pe care îl repetă omul cu cicatrice nu-mi aparţine.

Dintr-o mişcare nerăbdătoare cu dosul mâinii, judecătorul risipeşte protestul. Pentru prima dată, tonul lui este sever:

— Puţin contează faptul că ai compus cutare sau cutare vers. Mi s-au relatat fraze atât de blasfemiatoare încât, de le-aş cita, m-aş simţi la fel de vinovat ca şi acela care le-a proferat. Nu caut să te fac să mărturiseşti, nu caut să-ţi dau o pedeapsă. Aceste acuzaţii de alchimie nu mi-au intrat pe o ureche decât ca să iasă pe cealaltă. Suntem singuri, suntem doi bărbaţi instruiţi şi nu vreau decât să aflu adevărul.

Omar nu e deloc liniştit, se teme de o capcană, şovăie să răspundă. Se vede deja dat pe mâna călăului, ca să fie schilodit, scopit sau răstignit. Abu Taher ridică glasul, aproape că strigă:

— Omar, fiu al lui Ibrahim, fabricant de corturi din Nishapur, nu ştii oare să recunoşti un prieten?

În această frază există o notă de sinceritate care-l încurajează pe Khayyam. „Să recunoşti un prieten?“ Analizează problema cu gravitate, priveşte îndelung faţa cadiului, îi examinează rictusurile, freamătele bărbii. Încet, se lasă invadat de încredere. Trăsăturile i se destind, i se relaxează. Se desprinde de străjile care, la un gest al cadiului, nu-l mai opresc. Apoi merge să se aşeze, fără să fi fost poftit. Judecătorul zâmbeşte cu bunăvoinţă, dar îşi reia fără păsuire iscodeala:

— Eşti tu oare necredinciosul pe care-l zugrăvesc unii?

Mai mult decât o întrebare, e un strigăt disperat de ajutor, pe care Khayyam nu-l respinge:

— Pun la îndoială zelul bigoţilor, dar n-am spus niciodată că Unul înseamnă doi.

— Ai gândit-o vreodată?

— Niciodată, Dumnezeu mi-e martor.

— Pentru mine, e de-ajuns. Şi pentru Creator, cred. Dar nu pentru mulţime. Îţi sunt pândite cuvintele, gesturile mărunte, ale mele de asemenea, ca acelea ale principilor. Ai fost auzit rostind: „Mă duc câteodată prin moschei, unde umbra e prielnică somnului“.

— Doar un om aflat în armonie cu Creatorul său ar putea să-şi afle somnul într-un loc de închinăciune.

În ciuda figurii exprimând îndoiala a lui Abu Taher, Omar se înflăcărează şi adaugă:

— Nu sunt dintre aceia a căror credinţă nu înseamnă decât groază faţă de Judecata de Apoi, a căror rugăciune nu e decât prosternare. Modul meu de a mă ruga? Contemplu un trandafir, număr stelele, mă minunez în faţa frumuseţii Creaţiei, a perfecţiunii alcătuirii sale, a omului, cea mai frumoasă operă a Ziditorului, a minţii sale însetate de cunoaştere, a sufletului însetat de dragoste, a simţurilor sale, a tuturor simţurilor, treze sau amorţite.

Cu ochi gânditori, cadiul se ridică, vine să se aşeze alături de Khayyam, punând pe umărul acestuia o mână părintească. Străjile schimbă priviri uimite.

— Ascultă, tinere prieten, Preaînaltul ţi-a dăruit tot ce poate dobândi mai de preţ un fiu al lui Adam, inteligenţa, arta cuvântului, sănătatea, frumuseţea, dorinţa de cunoaştere, de a te bucura de existenţă, admiraţia oamenilor şi, presupun, suspinele femeilor. Sper că El nu te-a lipsit de înţelepciune, înţelepciunea tăcerii, fără de care nimic din toate astea nu poate fi preţuit sau păstrat.

— Ar trebui să aştept să ajung bătrân ca să spun ceea ce gândesc?

— Până în ziua în care vei putea să spui tot ce gândeşti, vor fi avut vreme să îmbătrânească urmaşii urmaşilor tăi. Trăim în epoca tainei şi a fricii, trebuie să ai două feţe, una s-o arăţi mulţimii, iar pe cealaltă ţie şi Creatorului tău. Dacă vrei să-ţi păstrezi ochii, urechile şi limba, uită că ai ochi, urechi şi limbă.

Cadiul tace, tăcerea-i este aspră. Nu din acele tăceri care cheamă vorbele celuilalt, ci dintr-acelea care vuiesc şi umplu spaţiul. Omar aşteaptă, cu privirea-n pământ, lăsându-l pe cadiu să aleagă dintre cuvintele care i se îmbulzesc în minte.

Dar Abu Taher respiră adânc şi le dă oamenilor săi un ordin tăios. Aceştia se îndepărtează. De îndată ce au închis uşa, el se îndreaptă către un colţ al divanului, ridică o margine a tapiseriei, apoi capacul unui sipet de lemn căptuşit cu damasc. Scoate de-acolo o carte pe care i-o oferă lui Omar cu un gest ceremonios. Îndulcit, e-adevărat, de un zâmbet protector.

Or, cartea e chiar aceea pe care eu, Benjamin O. Lesage, aveam s-o ţin într-o zi în propriile-mi mâini. A fost întotdeauna aidoma la atingere, presupun. O piele groasă, aspră, adâncituri în formă de coadă de păun, margini de pagină neregulate, roase. Dar, când o deschide Khayyam, în acea noapte de vară de neuitat, nu vede decât două sute cincizeci şi şase de pagini goale, încă fără poeme, fără picturi, fără comentarii pe margini, fără miniaturi.

Ca să-şi ascundă emoţia, Abu Taher adoptă un ton de negustor ambulant:

— Este kaghez chinezesc, cea mai bună hârtie care se va fi produs vreodată în atelierele din Samarkand. Un evreu din cartierul Maturid a fabricat-o special pentru mine, după o reţetă străveche, în întregime din dud alb. Pipăi-o, e din aceeaşi sevă ca mătasea.

Îşi drege glasul înainte de a explica:

— Aveam un frate, cu zece ani mai mare decât mine, era de vârsta ta când a murit. A fost sfâşiat în bucăţi, în oraşul Balkh, pentru că a compus un poem care-i displăcuse suveranului din acea vreme. L-au acuzat că urzea o erezie, nu ştiu dacă era adevărat, dar i-am purtat fratelui meu pică fiindcă şi-a riscat viaţa pentru un poem, pentru un biet poem, cu puţin mai lung decât un rubai.

Glasul i se poticneşte, se înalţă gâfâit:

— Păstrează această carte. Ori de câte ori un vers va căpăta formă în mintea ta, ori de câte ori se va apropia de buzele tale, căutând să iasă, înăbuşă-l fără cruţare, scrie-l mai bine pe aceste file, care vor rămâne tăinuite. Iar când îl scrii, gândeşte-te la Abu Taher.

Ştia oare cadiul că, prin acest gest, prin aceste cuvinte, dădea naştere uneia dintre tainele cele mai bine păstrate din istoria literaturii? Că au trebuit să treacă opt secole până ce lumea să descopere poezia sublimă a lui Omar Khayyam, până ce Rubaiatele sale să fie cinstite drept una dintre operele cele mai originale ale tuturor timpurilor, până ce straniul destin al manuscrisului din Samarkand să fie, în sfârşit, cunoscut?

III

În acea noapte, Omar şi-a căutat zadarnic somnul într-un foişor, într-un pavilion de lemn aflat pe o colină golaşă, în mijlocul imensei grădini a lui Abu Taher. În apropierea lui, pe o masă joasă, pană de scris şi călimară, un opaiţ stins şi cartea sa deschisă la prima pagină, rămasă albă.

În zori, o nălucă: o frumoasă sclavă care-i aduce o tavă cu bucăţi de pepene, un veşmânt nou, o eşarfă de turban din mătase de Zandan. Şi un mesaj şoptit :

— Stăpânul te aşteaptă după rugăciunea din zori.

Sala de primire e deja ticsită, reclamanţi, milogi, curteni, apropiaţi, vizitatori de toate rangurile şi, printre ei, Studentul-cu-Cicatrice, venit, fără îndoială, după veşti. De îndată ce Omar deschide uşa, glasul cadiului îndreaptă asupra lui priviri şi murmure:

— Bun-venit imamului Omar Khayyam, bărbatul pe care nu-l întrece nimeni în cunoaşterea tradiţiei Profetului, autoritatea pe care nimeni n-o pune la îndoială, glasul de care nimeni nu se îndoieşte.

Unul după altul, vizitatorii se ridică, schiţând o plecăciune, mormăind cine ştie ce formulă de politeţe înainte de a se aşeza la loc. Cu o privire furişă, Omar îl observă pe omul cu cicatrice, care pare să se sufoce în colţul său, ascunzându-şi, totuşi, sentimentele sub o mină timid-batjocoritoare.

În modul cel mai ceremonios cu putinţă, Abu Taher îl roagă pe Omar să se aşeze la dreapta sa, obligându-şi vecinii să se depărteze în grabă. Apoi reia firul:

— Măritul nostru oaspete a avut parte aseară de o întâmplare nefericită. El, care este cinstit în Khorasan, în Fars şi în Mazandaran, el, pe care oricare cetate doreşte să-l primească între zidurile sale, pe care orice principe speră să-l atragă la curtea sa, a fost atacat, ieri, pe străzile din Samarkand!

Se ridică exclamaţii indignate, urmate de un vuiet pe care cadiul îl lasă să crească puţin, înainte de a-l domoli printr-un gest şi de a continua:

— Fapt încă şi mai grav, în bazar a fost cât pe ce să izbucnească o răzmeriţă. O răzmeriţă, în ajunul vizitei preaslăvitului nostru suveran Nasr Han, Soarele Împărăţiei, care trebuie să sosească chiar în această dimineaţă de la Buhara, după voia Domnului! Nu cutez să-mi închipui în ce nenorocire ne-am găsi astăzi dacă mulţimea n-ar fi putut fi ţinută în frâu şi împrăştiată. V-o spun, multe capete ar fi fost gata să cadă de pe umeri!

Se opreşte ca să-şi tragă răsuflarea, dar mai cu seamă pentru a-şi pregăti efectul şi a lăsa teama să se strecoare în suflete.

— Din fericire, unul din vechii mei discipoli, aici de faţă, l-a recunoscut pe eminentul nostru vizitator şi a venit să-mi dea de ştire.

Îl arată cu degetul pe Studentul-cu-Cicatrice şi îl pofteşte să se ridice:

— Cum de l-ai recunoscut pe imamul Omar?

În loc de răspuns, câteva silabe bolborosite.

— Mai tare! Uncheşul de aici nu te aude, strigă cadiul, arătând spre o venerabilă barbă albă de la stânga sa.

— L-am recunoscut pe strălucitul oaspete datorită elocinţei sale, rosti cu greutate omul cu cicatrice, şi l-am iscodit în privinţa numelui, înainte de a-l aduce acasă la cadiul nostru.

— Bine ai făcut! Dacă răzmeriţa ar fi continuat, s-ar fi ajuns la vărsare de sânge. Vino, aşadar, să te aşezi lângă oaspetele nostru, ai meritat-o.

În timp ce omul cu cicatrice se apropie, cu un aer aparent supus, Abu Taher strecoară la urechea lui Omar:

— Dacă nu ţi-a devenit prieten, măcar nu va mai putea să te învinuiască în public.

Cu voce tare, continuă:

— Pot oare să sper că, în ciuda a tot ce a îndurat, khwaje Omar nu va păstra o amintire prea neplăcută Samarkandului?

— Ceea ce s-a întâmplat aseară, răspunde Khayyam, este deja trecut pentru mine. Iar când mă voi gândi, mai târziu, la oraşul acesta, voi păstra în suflet o cu totul altă imagine, imaginea unui om minunat. Nu vorbesc de Abu Taher. Cel mai frumos elogiu care i se poate face unui cadiu nu este acela de a-i lăuda calităţile, ci spiritul de dreptate al celor pe care-i are în seamă. Or, în ziua sosirii, catârca mea suise cu greu ultima coastă care duce spre Poarta Kish, iar eu însumi de-abia pusesem piciorul pe pământ, când un bărbat a intrat în vorbă cu mine.

„Bine ai venit în acest oraş“, mi-a spus el, „ai aici rude, prieteni?“

I-am răspuns că nu, fără să mă opresc, temându-mă că am de-a face cu cine ştie ce pungaş, în cel mai bun caz cu un milog sau cu un pisălog. Dar bărbatul a continuat:

„Nu te îngrijora de stăruinţa mea, nobile vizitator. Stăpânul mi-a poruncit să mă aşez în acest loc, aşteptând orice călător spre a-i oferi ospitalitate“.

Omul părea de condiţie modestă, dar era îmbrăcat cu veşminte curate şi cunoştea deprinderile oamenilor respectabili. L-am urmat. După câţiva paşi, m-a invitat să intru printr-o poartă grea, am străbătut un coridor boltit, pentru a ajunge în curtea unui caravanserai, cu o fântână în mijloc, cu oameni şi animale care umblau de colo-colo şi, de jur împrejur, pe două caturi, cu odăi pentru călători. Bărbatul a spus:

„Vei putea să rămâi aici oricât pofteşti, o noapte sau vreme mai îndelungată, în acest loc vei găsi pat şi hrană, şi nutreţ pentru catârca ta“.

Când l-am întrebat ce este de plată, s-a simţit jignit.

„Aici eşti invitatul stăpânului meu.“

„Şi unde se află această gazdă atât de mărinimoasă, ca să-i pot adresa mulţumirile mele?“

„Stăpânul meu a murit de mai bine de şapte ani, lăsându-mi o sumă de bani pe care trebuie să o cheltuiesc în întregime spre a-i cinsti pe vizitatorii Samarkandului.“

„Şi cum se numea acest stăpân, ca să pot măcar să povestesc despre milosârdia lui?“

„Numai Preaînaltului i se cuvine recunoştinţa ta, mulţumeşte-I Lui, El va şti prin milostenia cui I se aduce mulţumire.“

Şi astfel, vreme de mai multe zile, am rămas în casa acelui bărbat. Ieşeam şi mă întorceam, găseam întotdeauna acolo talere pline cu bucate gustoase, iar animalul meu era mai bine îngrijit acolo decât dacă m-aş fi ocupat de el eu însumi.

Omar a privit asistenţa, urmărind vreo reacţie. Dar istorisirea lui n-a stârnit nici un freamăt pe buze, nici o întrebare în ochi. Ghicindu-i nedumerirea, cadiul îi explică:

— Multe oraşe pretind că sunt cele mai ospitaliere din toate ţinuturile Islamului, dar numai locuitorii Samarkandului merită această cinste. După ştiinţa mea, niciodată vreun călător n-a trebuit să plătească pentru găzduire sau pentru hrană, cunosc familii întregi care s-au ruinat ca să-i cinstească pe oaspeţi sau pe nevoiaşi. Cu toate acestea, nu-i vei auzi niciodată făcându-şi din asta un titlu de glorie sau lăudându-se. Există mai bine de două mii de fântâni în acest oraş, făcute din teracotă, din aramă sau din porţelan, fântâni pe care ai putut să le observi la toate colţurile de stradă, mereu pline cu apă proaspătă spre a potoli setea trecătorilor, toate fiind dăruite de oamenii din Samarkand; crezi oare că fie şi un singur om şi-ar grava numele pe ele, spre a-şi atrage mulţumiri?

— Recunosc, n-am întâlnit niciunde o asemenea generozitate. Mi-aţi îngădui, totuşi, să pun o întrebare care îmi munceşte mintea?

Cadiul îi taie vorba:

— Ştiu ce vei întreba: cum de nişte oameni care aşază atât de sus virtuţile ospitalităţii pot să se facă vinovaţi de brutalitate împotriva unui oaspete ca tine?

— Sau împotriva unui nefericit de bătrân ca Jabercel-Lung.

— Am să-ţi dau răspunsul, el e cuprins într-un singur cuvânt: teama. Orice violenţă este, aici, odrasla fricii. Credinţa noastră este asediată din toate părţile, de karmaţii din Bahrein, de imamiştii din Kom, care aşteaptă ceasul răzbunării, de şaptezeci şi două de secte, de romeii de la Constantinopole, de necredincioşii de toate confesiunile şi, îndeosebi, de ismaeliţii din Egipt, ai căror adepţi sunt puzderie, până în inima Bagdadului şi până şi aici, la Samarkand. Nu uita niciodată ce înseamnă oraşele noastre, ale Islamului, Mecca, Medina, Isfahan, Bagdad, Damasc, Buhara, Merv, Cairo, Samarkand: nimic altceva decât nişte oaze pe care o clipă de nepăsare le-ar transforma din nou în deşert. Mereu la cheremul unei furtuni de nisip!

Printr-o fereastră situată la stânga sa, cadiul a cântărit cu o privire expertă poziţia soarelui. S-a ridicat.

— E vremea să mergem în întâmpinarea suveranului nostru, spune el.

Bate din palme.

— Să ni se aducă oarece pentru drum!

Căci îi stă în obicei să-şi ia cu sine nişte stafide, pe care să le ciugulească pe drum, obicei pe care apropiaţii şi oaspeţii săi îl imită. De unde imensul platou de aramă care i se aduce, având pe el un munte din acele zaharicale de un galben-deschis, din care fiecare ia cât să-şi umple buzunarele.

Când îi vine rândul, Studentul-cu-Cicatrice ia câteva cu vârful degetelor, întinzându-le lui Khayyam cu aceste cuvinte:

— Pesemne că ai fi preferat să-ţi ofer strugurele sub formă de vin.

N-a glăsuit prea tare, dar, ca prin farmec, întreaga asistenţă a tăcut, ţinându-şi respiraţia, ciulind urechea, urmărind buzele lui Omar. Care lasă să-i scape:

— Când vrem să bem vin, ne alegem cu grijă şi paharnicul, şi tovarăşul de desfătări.

Vocea omului cu cicatrice se înalţă puţin:

— În ceea ce mă priveşte, n-aş bea nici o picătură, ţin să am un loc în paradis. Tu nu pari prea dornic să mă însoţeşti acolo.

— O veşnicie întreagă în tovărăşia unor ulema¹ ritoşi? Nu, mulţumesc, Dumnezeu ne-a făgăduit altceva.

Schimbul de replici s-a oprit acolo, Omar a grăbit pasul ca să-l prindă din urmă pe cadiul care-l cheamă.

— Trebuie ca locuitorii oraşului să te vadă călărind în preajma mea, asta va risipi impresiile de-aseară.

În mulţimea adunată în vecinătatea reşedinţei, Omar crede că o recunoaşte pe hoaţa de migdale, ascunsă în umbra unui păr. Încetineşte pasul, o caută din ochi. Dar Abu Taher îl îmboldeşte:

— Mai iute, nenorocire ţie dacă hanul ajunge înaintea noastră!

1. Teologi musulmani.

IV

— Astrologii au spus-o de la începutul veacurilor, şi n-au minţit: patru oraşe sunt născute sub semnul răzmeriţei, Samarkandul, Mecca, Damascul şi Palermo! Niciodată ele n-au ascultat de cârmuitorii lor decât cu forţa, niciodată ele nu urmează calea cea dreaptă dacă nu e trasă cu paloşul. Cu paloşul a retezat Profetul semeţia celor din Mecca, şi cu paloşul voi reteza şi eu semeţia locuitorilor din Samarkand!

Nasr Han, stăpânitor al Transoxianei, gesticulează, stând în picioare în faţa tronului său; e un uriaş arămiu la faţă, cu hainele toate numai broderii; glasul său îi face să tremure pe apropiaţi şi pe oaspeţi, ochii lui caută în asistenţă o victimă, o buză care ar cuteza să freamăte, o privire care să nu fie îndeajuns de pocăită, amintirea vreunei perfidii. Dar, din instinct, fiecare se strecoară în spatele vecinului său, îşi încovoaie spinarea, grumazul, umerii, aşteptând să treacă furtuna.

Negăsind o pradă care să-i cadă în gheare, Nasr Han îşi înşfacă veşmintele de ceremonie, le scoate unul după altul, le aruncă, furios, la pământ şi le calcă în picioare, urlând, în dialectul său turco-mongol din Kashgar, potopuri de sudălmi răsunătoare. Potrivit obiceiului, suveranii poartă trei, patru, uneori şapte veşminte brodate, unul peste altul, pe care le leapădă în cursul zilei, aşezându-le solemn pe spatele celor pe care înţeleg să-i cinstească. Procedând aşa cum tocmai o făcuse, Nasr Han îşi manifesta intenţia de a nu răsplăti, în acea zi, pe nici unul din numeroşii săi oaspeţi.

Aceea trebuia să fie, totuşi, o zi de sărbătoare, ca la fiecare vizită a suveranului la Samarkand, dar bucuria s-a stins din primele clipe. După ce a străbătut calea pavată cu dale, care urcă dinspre râul Siab, hanul şi-a făcut intrarea solemnă prin Poarta Buhara, situată în nordul oraşului. Surâdea cu toată faţa, ochii săi mici păreau mai adânciţi în orbite, mai oblici ca niciodată, pomeţii săi reflectau sclipirile chihlimbarii ale soarelui. Şi apoi, dintr-odată, dispoziţia i s-a schimbat. S-a apropiat de cele aproape două sute de notabilităţi adunate în jurul cadiului Abu Taher, a îndreptat către grupul în care se amestecase Omar Khayyam o privire iscoditoare, neliniştită, oarecum bănuitoare. Nezărindu-i, se pare, pe cei pe care-i căuta, şi-a cabrat brusc bidiviul, a tras scurt de frâu şi s-a îndepărtat bombănind nişte fraze ininteligibile. Ţeapăn pe iapa sa neagră, n-a mai surâs şi n-a mai schiţat nici cel mai mic răspuns la ovaţiile repetate ale miilor de cetăţeni care se înghesuiseră din zori să-i salute trecerea; unii agitau în vânt înscrisul unei jalbe alcătuite de vreun scrib public. Zadarnic. Nimeni n-a cutezat să o înmâneze suveranului, oamenii se adresau mai curând cămăraşului, care se apleca de fiecare dată să primească foile, având întotdeauna pe buze o vagă promisiune că va da curs plângerilor.

Precedat de patru călăreţi care purtau stindardele brune ale dinastiei, urmat pe jos de un sclav cu bustul gol, care îi ţinea deasupra capului o imensă umbrelă de soare, hanul a străbătut, fără să se oprească, străzile străjuite de duzi răsuciţi, a ocolit bazarurile, a mers de-a lungul principalelor canale de irigaţie, aşa-numitele ariks, până în cartierul Asfizar. Acolo ceruse să i se amenajeze un palat vremelnic, la doi paşi de reşedinţa lui Abu Taher. În trecut, suveranii rămâneau în interiorul fortăreţei, dar, fiind din cale-afară de dărăpănată în urma luptelor recente, trebuise să se renunţe la ea. De atunci, numai garnizoana turcească îşi ridica uneori acolo iurtele.

Văzând starea prea puţin binevoitoare a suveranului, Omar ezitase să se ducă la palat spre a-i prezenta omagiile, dar cadiul îl obligase s-o facă, fără îndoială în speranţa că prezenţa eminentului său prieten ar putea constitui o schimbare bine-venită. Pe drum, Abu Taher îşi făcuse o datorie din a-l lămuri pe Khayyam în legătură cu ceea ce tocmai se întâmplase: oficialităţile religioase ale oraşului hotărâseră să nu participe la ceremonia de primire, reproşându-i hanului că a incendiat până în temelii Marea Moschee din Buhara, unde se retrăseseră adversarii săi înarmaţi.

— Între suveran şi oamenii Bisericii, rosteşte cadiul, războiul este neîntrerupt, uneori pe faţă, sângeros, dar cel mai adesea surd şi perfid.

Se zvonea chiar că ulema ar fi înnodat contacte cu numeroşi militari de rang înalt, exasperaţi de purtarea hanului. Strămoşii săi, se spunea, mâncau împreună cu trupele, nu pierdeau nici un prilej să amintească faptul că puterea lor stătea în vitejia războinicilor poporului căruia îi aparţineau. Dar, de la o generaţie la alta, hanii turci căpătaseră obiceiurile supărătoare ale suveranilor persani. Se considerau un fel de semizei, înconjurându-se de un ceremonial din ce în ce mai complicat, de neînţeles şi chiar umilitor pentru militarii lor de rang înalt. Un mare număr dintre aceştia intraseră, aşadar, în legătură cu conducătorii religioşi. Nu fără plăcere, îi ascultau pe ulema ponegrindu-l pe Nasr, acuzându-l că s-a îndepărtat de căile Islamului. Ca să-i sperie pe militari, suveranul se purta foarte aspru cu ulema. Tatăl său, un om cucernic, totuşi, nu-şi începuse oare domnia retezând un cap înfăşurat în ditamai turbanul?

Abu Taher este, în acel an de graţie 1072, unul dintre rarii demnitari religioşi care păstrează o relaţie strânsă cu hanul, îl vizitează adesea în Cetatea Buhara, principala sa reşedinţă, îl primeşte ceremonios de fiecare dată când se opreşte la Samarkand. Unii ulema privesc cu ochi răi atitudinea sa conciliantă, dar majoritatea apreciază prezenţa acestui intermediar între ei şi monarh.

Încă o dată, cadiul avea să joace, cu abilitate, acest rol de conciliator, evitând să-l contrazică pe Nasr, profitând de cea mai mică schimbare favorabilă a dispoziţiei acestuia pentru a-l conduce spre sentimente mai bune. El aşteaptă, lasă să se scurgă minutele dificile, iar când suveranul s-a aşezat pe tron, când l-a văzut, în sfârşit, cu şalele bine proptite într-o pernă moale, ia din nou lucrurile în mână, într-un mod subtil, imperceptibil, pe care Omar îl observă plin de uşurare. La un semn al cadiului, cămăraşul a chemat o tânără sclavă, care se apucă să strângă veşmintele abandonate pe pământ asemenea cadavrelor după bătălie. Dintr-odată, aerul a devenit mai respirabil, oamenii îşi dezmorţesc pe furiş mădularele, unii îndrăznesc să murmure câteva vorbe la urechea cea mai apropiată.

Atunci, înaintând spre spaţiul eliberat în mijlocul încăperii, cadiul se aşază în faţa monarhului, coboară capul şi nu rosteşte nici un cuvânt. Astfel încât, atunci când, după un lung răstimp de tăcere, Nasr îi aruncă în sfârşit, cu o asprime înmuiată de oboseală: „Mergi şi spune-le tuturor ulema din această cetate să vină în zori să se prosterneze la picioarele mele; capul care nu se va pleca va fi retezat; şi nimeni să nu încerce să fugă, pentru că nici un ţinut nu e la adăpost de mânia mea“, toată lumea înţelege că furtuna a trecut, că se întrezăreşte o soluţie şi că este de ajuns ca ulema să se pocăiască pentru ca monarhul să renunţe la pedeapsă.

Prin urmare, a doua zi, atunci când Omar îl însoţeşte din nou pe cadiu la curte, atmosfera este de nerecunoscut. Nasr e aşezat pe tron, un fel de divan înălţat, acoperit cu un covor de culoare închisă, în preajma căruia un sclav ţine un taler cu petale de trandafir zaharisite. Suveranul alege una, o aşază pe limbă, o lasă să se topească pe cerul gurii, înainte de a întinde alene mâna către un alt sclav, care îi stropeşte degetele cu apă parfumată şi i le şterge cu zel. Ritualul se repetă de douăzeci, de treizeci de ori, în timp ce delegaţiile defilează prin faţa lui. Ele reprezintă cartierele oraşului, printre care Asfizar, Panjkhin, Zagrimach, Maturid, breslele din bazaruri şi pe acelea de meseriaşi, arămari, fabricanţi de hârtie, crescători de viermi de mătase sau sacagii, ca şi comunităţile protejate, evrei, zoroastrieni şi creştini nestorieni.

Toţi încep prin a săruta pământul, apoi se ridică, salută din nou, cu o temenea prelungită, până când monarhul le face semn să se îndrepte. Atunci reprezentantul lor rosteşte câteva fraze, apoi se retrag cu toţii de-a-ndăratelea; este, într-adevăr, interzis să-i întorci spatele suveranului înainte de a fi părăsit încăperea. Un obicei ciudat. A fost oare introdus de un monarh prea grijuliu în privinţa respectului datorat? De un vizitator deosebit de neîncrezător?

Urmează demnitarii religioşi, aşteptaţi cu interes, dar şi cu teamă. Sunt mai mult de douăzeci. Abu Taher n-a avut nici o dificultate în a-i convinge să vină. Dat fiind că îşi manifestaseră din plin resentimentele, a persevera pe această cale ar fi însemnat o căutare a martiriului, ceea ce nu doreşte nici unul dintre ei.

Iată-i, deci, înfăţişându-se dinaintea tronului, aplecându-se cât se poate de mult, fiecare potrivit vârstei şi încheieturilor sale, aşteptând un semn din partea hanului pentru a se ridica. Numai că semnul nu vine. Trec zece minute. Apoi douăzeci. Nici măcar cei mai tineri nu pot rămâne la nesfârşit într-o poziţie atât de incomodă. Ce-i de făcut, totuşi? A te îndrepta fără a fi primit permisiunea ar însemna să-ţi atragi singur răzbunarea monarhului. Unul după altul cad în genunchi, postură tot atât de respectuoasă, dar mai puţin istovitoare. Numai după ce ultima rotulă a atins pământul, suveranul le face semn să se ridice şi să se retragă, fără a le adresa nici un cuvânt. Nimeni nu se miră de întorsătura evenimentelor, este preţul care trebuia plătit, stă în rânduiala lucrurilor din regat.

După aceea, s-au apropiat ofiţeri turci, grupuri de notabilităţi, ca şi câţiva dihkan-i, nobili de ţară din satele învecinate; ei îi sărută suveranului piciorul, mâna, umărul, fiecare după rangul său. Apoi înaintează un poet, recită o elegie pompoasă întru slava monarhului care, foarte repede, se arată vizibil plictisit. L-a întrerupt pe poet cu un gest scurt, apoi i-a făcut cămăraşului semn să se aplece, dându-i porunca pe care trebuie să o transmită:

— Stăpânul nostru le aduce la cunoştinţă poeţilor aici de faţă că s-a săturat să audă repetându-se mereu aceleaşi teme, nu mai vrea să fie asemuit nici cu un leu, nici cu un vultur şi încă şi mai puţin cu un soare. Fie ca aceia care n-au altceva de spus să plece.