Marian Popa

Psihologie militară

 POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3204-6

ISBN PDF: 978-973-46-3205-3

ISBN print: 978-973-46-3144-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Ayvan/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIAN POPA este colonel în rezervă, conferenţiar la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţele Educaţiei, Universitatea din Bucureşti, unde predă, pe lângă cursul de psihologie militară, cursuri de statistică, metodologia cercetării şi evaluarea performanţelor profesionale. A absolvit Facultatea de Psihologie a Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi, unde a obţinut şi titlul de doctor în psihologie. A profesat ca psiholog în cadrul Şcolii de ofiţeri de aviaţie „Aurel Vlaicu”, Boboc, în perioada 1976-1990, specializându-se în psihologie aeronautică pe lângă Laboratorul de psihologie al Centrului de Medicină Aeronautică din Bucureşti, condus de Valeriu Ceauşu. În 1976 şi 1977 a făcut parte, în calitate de psiholog, din grupa de coordonare a pregătirii preliminare a candidaţilor cosmonauţi români. Între 1990 şi 2006 a lucrat în cadrul Institutului Naţional de Medicină Aeronautică şi Spaţială „Victor Anastasiu” din Bucureşti, mai întâi ca psiholog în Biroul de securitate a zborului, iar apoi ca şef al Secţiei de psihologie. În 1998 a obţinut certificatul de psiholog de aviaţie din partea European Association of Aviation Psychology (EAAP), iar în 2001 a urmat cursul Human Factor Accident Prevention and Investigation, organizat de EAAP şi Institute of Air Navigation Services din Luxemburg. Este autorul a peste 60 de studii de psihologie, membru al Asociaţiei Psihologilor din România, International Council of Psychologists şi European Association of Methodology. A mai publicat: Psihologie aeronautică (2005), Statistică pentru psihologie. Teorie şi aplicaţii SPSS (ediţia a II-a, Editura Polirom, 2008), Introducere în psihologia muncii (Editura Polirom, 2008), Statistici multivariate aplicate în psihologie (Editura Polirom, 2010).

Dedic acest volum personalului din armata României, bărbaţi şi femei, în uniformă sau civili, pentru devotamentul şi spiritul lor de sacrificiu.

Marian Popa

Cuvânt înainte

Psihologia militară reprezintă un corp de teorii, cunoştinţe şi aplicaţii ale psihologiei puse în slujba eficienţei activităţilor de tip militar, privite din perspectivă individuală, de grup şi organizaţională. Dezvoltarea acestui domeniu specializat al psihologiei este rezultatul unei acute „nevoi de psihologie” pe care o reclamă activităţile de tip militar. Prin „nevoia de psihologie”, în acest context, înţelegem: necesitatea de a explica şi prevedea reacţiile psihice şi comportamentul uman în condiţii-limită; necesitatea de a optimiza performanţa umană în contextul unor solicitări intense; necesitatea de a preveni, reduce şi trata efectele psihice care decurg din participarea la activităţi traumatizante fizic şi psihic; necesitatea de a contribui la coeziunea grupurilor militare, precum şi la eficienţa actului de conducere.

Bogăţia şi intensitatea fenomenelor psihice generate de mediul militar ne permit să apreciem, fără teama de a greşi, că armata este un veritabil laborator experimental al psihologiei. Varietatea tematicilor abordate face din psihologia militară un domeniu caleidoscopic, în care se regăsesc psihologia clinică, industrial-organizaţională, a muncii, a personalităţii, socială, experimentală etc. Practic, nu există problematică de interes pentru domeniul militar care să nu reclame şi o abordare de ordin psihologic. Iar atunci când vorbim de „domeniul militar” avem în vedere nu doar activităţile desfăşurate în armată, în sens tradiţional, ci şi în structurile instituţionale ale căror atribuţii privesc impunerea legii şi ordinii sau intervenţia în caz de dezastre şi calamităţi.

Acest volum a fost scris pentru a fi accesibil şi util studenţilor şi psihologilor practicieni, dar şi militarilor sau persoanelor care activează în structuri de tip militarizat: poliţie, jandarmerie, intervenţie în caz de dezastre şi calamităţi. Am reflectat îndelung asupra structurii tematice, oprindu-mă în cele din urmă la domeniile pe care le-am considerat a fi de cel mai mare interes „acum şi aici”. Drept urmare, volumul este alcătuit din următoarele nouă capitole:

1.   Psihologia militară: definirea domeniului, scurt istoric, al cărui obiectiv principal este acela de a circumscrie problematica psihologiei militare şi de a evoca principalele repere evolutive ale acesteia, atât la nivel mondial, cât şi în ţara noastră. Cea mai importantă concluzie a acestui capitol este aceea că interacţiunea dintre psihologie şi armată a generat importante beneficii reciproce. În general, ştiinţa psihologică, aşa cum o cunoaştem azi, nu ar fi fost posibilă fără experienţele acumulate de psihologi în domeniul militar.

2.   Condiţiile extreme de mediu şi efectul lor asupra performanţei militare abordează problematica psihologică a solicitărilor de ordin fizic şi fiziologic: temperaturi extreme, zgomot, vibraţii, rău de mişcare, hipoxie, acceleraţii. Impactul acestor solicitări nu poate fi explicat doar din perspectivă medicală şi nici combătut doar prin mijloace tehnologice. Înţelegerea impactului lor asupra psihicului este decisivă pentru optimizarea performanţei umane în condiţii de mediu extreme.

3.   Sistemul om-maşină şi performanţa militară este un capitol dedicat relaţiei dintre om şi tehnologie. Coloana vertebrală a istoriei militare constă, desigur, în evoluţia tehnicii de luptă. Dar aceasta a fost şi a rămas un instrument utilizat în ultimă instanţă de oameni. Succesul militar nu poate rezulta decât dintr-o integrare optimă a factorilor uman şi tehnologic. Interesul acordat relaţiei om-maşină a crescut proporţional cu progresul tehnicii militare, şi este de aşteptat ca acest interes să se amplifice în viitor. Subiectele abordate în acest capitol se referă atât la modele teoretice explicative, cât şi la aspecte practic aplicative, cum ar fi solicitarea în sarcină, conştientizarea situaţiei, managementul riscului, interfeţe de informare şi control.

4.   Oboseala operaţională este un capitol dedicat efectelor generate de durata şi intensitatea activităţilor militare desfăşurate în mediul operaţional. Printre subiectele abordate se află deficitul de somn, dereglarea ritmurilor biologice, impactul condiţiilor de mediu adverse, stresul psihic, efectele oboselii în plan fizic, intelectual şi emoţional, indicatorii de evaluare a oboselii, precum şi modalităţile de gestionare a acesteia.

5.   Stresul de luptă vizează cele mai acute consecinţe de ordin psihologic ale activităţilor care implică un risc vital. Alături de definirea şi diagnosticarea acestui sindrom psihic, sunt abordate aspecte diferenţiale în raport cu alte manifestări psihice de stres, incidenţa în mediul real, cauzele acestuia, precum şi modalităţi de suport psihologic în diferite faze ale misiunilor.

6.   Adaptarea militară deplasează discuţia de la „eficienţa în sarcină” la cadrul mai larg al „eficienţei profesionale”. Sunt definite şi analizate trei dimensiuni ale adaptării profesionale: organizaţională, psihologică şi psihopatologică. De asemenea, se trece în revistă adaptarea de-a lungul carierei, de la faza antrenamentului de bază până la faza pensionării. O secţiune importantă este dedicată problematicii adaptării femeii în armată, un subiect foarte actual.

7.   Conducerea în mediul militar abordează sursele şi dinamica relaţiilor de autoritate şi putere. Sunt prezentate câteva dintre cele mai larg acceptate modele explicative ale eficienţei conducerii militare, dar şi un model analitic al conducerii toxice. Decizia operaţională în mediul militar este analizată din perspectiva focului fratricid, ca eroare de conducere. În fine, este abordată problematica disciplinei militare, ca expresie a raportării la norme şi reguli.

8.   Selecţia psihologică este, probabil, cel mai „tehnic” dintre capitolele volumului. Mi-am propus în acest context trecerea în revistă a celor mai importante concepte care fundamentează selecţia psihologică, într-o viziune sintetică şi integrativă. Am abordat, de asemenea, şi o serie de aspecte mai puţin cunoscute sau relativ ignorate, cum ar fi factorii care afectează nivelul validităţii predicţiei psihologice la selecţie. În ciuda caracterului specializat al acestui capitol, sunt convins că el este util şi celor care se ocupă cu managementul resurselor umane în armată, care sunt iniţiatorii şi beneficiarii procesului de selecţie psihologică.

9.   Războiul psihologic: operaţiunile psihologice şi terorismul este un capitol care abordează, pe de o parte, problematica implicării directe a psihologiei în acţiunile de luptă (operaţiunile psihologice), iar pe de altă parte, aspectele generate de terorismul global şi combaterea acestuia.

Uneori, psihologia militară este privită cu pesimism şi neîncredere, în contextul unei societăţi care se orientează tot mai mult spre valorile umanist-pacifiste. I se reproşează, printre altele, că ar promova valori şi atitudini conflictuale sau că şi-ar pune cunoştinţele în slujba unor interese manipulatoare sau agresive. În realitate, psihologia militară are o funcţie profund umanistă, fiind dedicată în mod fundamental protecţiei persoanelor care exercită profesiuni periculoase, dar socialmente necesare. Moralitatea demersului psihologic este fundamentată pe moralitatea demersului militar, care, la rândul ei, este determinată de moralitatea mecanismelor social-politice ce pun în mişcare acţiunile militare. Nu am nici o îndoială că psihologia are de jucat şi în viitor un rol important în evoluţia domeniului militar. Acest rol poate fi cu atât mai eficient şi mai prestigios cu cât cei care şi-l asumă vor continua să dezvolte şi să aprofundeze cunoştinţele şi practicile psihologiei.

Asumarea scrierii acestui volum a reprezentat o mare provocare. În realizarea lui m-am bazat, în primul rând, pe o experienţă profesională de 30 de ani în aviaţia militară şi trupele de paraşutişti, dar şi pe studiul unei cuprinzătoare literaturi de specialitate, română şi străină. Se cuvine să aduc aici un omagiu tuturor colegilor psihologi, din generaţii mai vechi sau mai noi, care au contribuit la naşterea şi dezvoltarea psihologiei militare în Romania. Ca psiholog, simt nevoia să îmi exprim recunoştinţa pentru faptul că Armata României a oferit condiţii de continuitate profesională în domeniul psihologiei, chiar şi atunci când această specialitate a fost pusă sub interdicţie, pe motive ideologice, o lungă perioadă, înainte de 1989. În fine, îmi face o deosebită plăcere să adresez mulţumiri colectivului Editurii Polirom, pentru solicitudinea şi profesionalismul cu care m-a înconjurat din nou, aşa cum a făcut-o de fiecare dată până acum.

Marian Popa

www.mpopa.ro

vasilemarian.popa@g.unibuc.ro

1. Psihologia militară: definirea domeniului, scurt istoric

1.1. Obiectul şi specificul psihologiei militare

Definirea psihologiei militare nu face obiectul nici unei controverse. Toţi autorii par a fi de acord cu opinia lui Driskell şi Olmstead (1989), care apreciază că psihologia militară se defineşte mai mult prin natura domeniului şi contextul aplicativ (mediul militar) decât printr-un anumit set de metode şi tehnici (de exemplu, psihologia experimentală) sau printr-un set de probleme comune (de exemplu, psihologia dezvoltării). Mangelsdorff şi Gal (1991) consideră că psihologia militară se conturează ca o aplicare a principiilor şi metodelor psihologiei la mediul militar. Într-un document programatic al secţiunii de psihologie militară al APA (1998), se apreciază că acest domeniu aplicativ implică toate disciplinele majore ale psihologiei (clinică, industrial-organizaţională, experimentală şi socială) şi se întinde de la nivelul cercetării fundamentale până la investigaţiile cu aplicativitate limitată la anumite situaţii specifice. La rândul lui, Chiacchia (2001) apreciază că psihologia militară se ocupă cu studiul organizaţiei şi vieţii militare, precum şi al operaţiunilor de luptă. Modalităţile concrete prin care se realizează acest lucru pot fi foarte variate, de la studii şi cercetări până la evaluări de tip psihodiagnostic sau intervenţie de natură clinică. Pentru Krueger (2001), psihologia militară reprezintă un domeniu specializat al psihologiei muncii, având drept scop aplicarea principiilor şi metodelor psihologiei în contextul extrem de variat al organizaţiei şi activităţilor militare.

Din prezentarea acestor abordări definitorii rezultă că, pentru a înţelege specificul psihologiei militare, trebuie să identificăm aspectele caracteristice ale instituţiei şi activităţilor militare. În opinia noastră, cele mai importante dintre acestea sunt:

•    Autoritate, structură formală, rigidă. Consecinţa acestor aspecte se manifestă mai ales prin exigenţe ridicate cu privire la capacitatea de adaptare la un mediu psihosocial restrictiv, constrângător, în care individualitatea umană este supusă unui proces de uniformizare şi „standardizare” comportamentală. În ce priveşte activitatea psihologilor din instituţia militară, aceştia trebuie să fie capabili să realizeze un compromis optim între exigenţele autoritare ale mediului instituţional şi natura „liberal-umanistă” a profesiei lor.

•    Exigenţe deosebite cu privire la performanţa şi eficienţa individuală şi instituţională. Organizaţia militară este, prin natura ei, angajată în activităţi ce reprezintă situaţii extreme, de excepţie la nivel social. Performanţa, în acest caz, se referă la situaţii care pot însemna menţinerea sau pierderea identităţii statale şi naţionale, afectând în mod grav interesele unei largi comunităţi umane. La nivel individual, militarii deţin controlul asupra unor tehnologii capabile să producă pierderi de vieţi omeneşti sau mari distrugeri. Acest lucru face ca performanţa lor profesională să fie supusă unor exigenţe superioare comparativ cu alte categorii de persoane, chiar şi atunci când complexitatea intrinsecă a muncii este comparabilă cu a activităţilor civile de aceeaşi natură. Din punct de vedere psihologic, acest aspect se traduce prin necesitatea instituirii unor proceduri riguroase de selecţie şi prin evaluarea şi susţinerea capacităţii de adaptare profesională a militarilor.

•    Condiţii extreme de muncă, adesea la limita capacităţii umane de adaptare. Dintotdeauna, dar în prezent mai mult ca niciodată, acţiunile militare s-au desfăşurat în condiţii dificile, fie că este vorba de temperaturi extreme ale ambianţei, de zgomot sau condiţii de iluminare (noaptea, de exemplu). Tehnologia modernă a pus la dispoziţia armatelor mijloace de luptă care operează în medii extreme: pe apă, sub apă, în spaţiul aerian, noaptea etc. Toate acestea au drept efect creşterea eficienţei în luptă, dar cu un preţ semnificativ, suportat de militari: amplificarea, uneori la limita rezistenţei umane, a solicitărilor psihice şi fizice.

•    Condiţii specifice. Activităţile psihologice din organizaţiile militare trebuie să ţină cont, pe de o parte, de condiţiile în care se desfăşoară activităţile militare (câmpul de luptă, medii operaţionale cu acces limitat, cum ar fi, de exemplu, cabinele aeronavelor) şi, pe de altă parte, de anumite reglementări specifice instituţiei militare (secretul militar, care face ca unele dintre rezultatele cercetărilor psihologice să fie clasificate).

În concluzie, vom aborda psihologia militară ca pe un corp de aplicaţii ale diverselor domenii ale psihologiei (socială, clinică, experimentală, selecţie aptitudinală, a dezvoltării etc.) în contextul diverselor specialităţi militare (aviaţie, marină etc.) şi situaţii în care se află personalul militar (selecţie, instruire, adaptare la misiuni reale de luptă etc.). Multe dintre problemele psihologiei militare sunt comune cu cele întâlnite în situaţii de muncă din mediul civil. De exemplu, pilotarea unui avion militar este, în esenţă, similară cu pilotarea unui avion civil. Cu toate acestea, nu pot fi ignorate diferenţele majore dintre cele două situaţii: angajarea în situaţii de luptă, cu risc letal asumat; operarea sistemelor de armament, zborul în condiţii meteorologice extreme; manevre la viteze mari, cu efect de suprasarcină ş.a. În mod similar, se pot identifica astfel de diferenţe pentru majoritatea situaţiilor posturilor militare comparativ cu cele civile.

1.2. Domeniile aplicative ale psihologiei militare

Precizările făcute anterior cu privire la obiectul psihologiei militare ne oferă implicit o imagine sintetică a domeniilor aplicative ale acestei discipline compozite, care se regăsesc şi în opiniile unor autori importanţi din acest domeniu. Astfel, Strickland (2001) consideră că principalele aplicaţii ale psihologiei militare sunt: selecţia personalului, evaluarea, testarea şi instruirea, evaluarea moralului, analizarea performanţei profesionale, studiul interacţiunilor sociale la nivelul trupelor şi explorarea psihologică a situaţiilor de luptă. În plus, dată fiind natura cvasimilitară a activităţilor de explorare a spaţiului extraterestru, psihologia militară a fost direct implicată, cel puţin la începuturile erei spaţiale, în selecţia şi instruirea astronauţilor (cosmonauţilor), în studierea efectelor condiţiilor de mediu extreme şi ale izolării prelungite asupra psihologiei individuale şi de grup, precum şi în proiectarea vehiculelor şi staţiilor spaţiale şi a echipamentelor de lucru şi de protecţie a echipajelor.

Aşa cum am menţionat mai sus, Chiacchia distinge trei domenii majore ale psihologiei militare:

a)   Psihologia organizaţiei militare, a cărei orientare clasică implică selecţia aptitudinală şi instruirea recruţilor, cu scopul optimizării performanţelor profesionale ale acestora, în condiţii operaţionale. Unul dintre aspectele esenţiale ale acestei orientări constă în identificarea şi instruirea ofiţerilor, instructorilor şi comandanţilor, o sarcină care este în egală măsură „artă” şi „ştiinţă”. O arie specială de preocupări în acest domeniu o reprezintă procesele care definesc coeziunea de grup şi moralul trupelor: spiritul de camaraderie, încrederea reciprocă, capacitatea de a opera unitar în cele mai dificile situaţii. Există dovezi că unităţile cu un nivel mai ridicat de coeziune interpersonală suferă mai puţine pierderi în luptă şi, mai mult decât atât, în cazul acestor unităţi refacerea capacităţii de luptă a celor răniţi este mai rapidă. În acest context, o altă arie de preocupări vizează identificarea militarilor cu probleme de stabilitate emoţională, a căror performanţă poate fi afectată, mai ales în specialităţi militare de mare responsabilitate, cum ar fi operarea sistemelor strategice de armament (rachete nucleare, submarine nucleare, bombardiere nucleare, sisteme de supraveghere strategică şi de alertă timpurie etc.). În fine, printre preocupările mai recente ale acestui domeniu aplicativ regăsim problematica integrării minorităţilor (etnice, religioase, sexuale), alături de programele de prevenire şi de combatere a consumului de substanţe (alcool, droguri), a sinuciderilor şi a hărţuirii sexuale.

b)   Psihologia vieţii militare vizează o serie de aspecte care decurg din natura specifică a mediului militar: riscul de fi rănit sau ucis, programul de muncă prelungit şi intensiv, separarea familială, mobilitatea profesională ridicată etc. Toate acestea pot conduce la modelarea specifică a vieţii psihice individuale şi la confruntarea cu probleme particulare de viaţă personală şi de familie. Psihologia militară clinică este chemată să studieze aceste aspecte şi să ofere organizaţiei militare şi militarilor înşişi programe eficiente de suport psihologic.

c)   Psihologia luptei acoperă exigenţele impuse de operaţiunile militare combatante. Din acest punct de vedere, sunt de luat în considerare trei aspecte distincte: (i) confruntarea cu solicitări emoţionale extreme (psihologii sunt chemaţi să pregătească militarii pentru a activa în condiţii operaţionale, pentru a înfrunta solicitările extreme ale acestora şi a se recupera rapid şi eficient); (ii) confruntarea cu condiţii de mediu extreme (temperaturi, acceleraţii, noxe chimice ş.a.); (iii) solicitări tehnologice ridicate de sistemele de armament moderne (volum ridicat de informaţii, acţionări riguroase, decizii complexe ş.a.). Aşa cum vom avea ocazia să analizăm pe larg mai târziu, militarii timpurilor moderne devin, în multe situaţii, operatori ai unor sisteme computerizate, cu care împart sarcinile efective de luptă, în timp ce responsabilitatea le rămâne numai lor. Consecinţele emoţionale ale participării la operaţiuni de luptă se constituie într-o arie specifică de preocupări ale acestui domeniu. Stresul de luptă şi dezvoltarea sa clinică, stresul posttraumatic, reprezintă un interes major pentru psihologii militari, care sunt chemaţi să contribuie la diminuarea „pierderilor psihologice” generate de acţiunile de luptă.

Cea mai completă descriere a aplicaţiilor psihologiei în mediul militar ne este oferită de Gal şi Mangelsdorff (1991), în monumentalul lor Handbook of Military Psychology, cel mai complex tratat de psihologie militară realizat până în prezent, la care au colaborat autori de prestigiu internaţional. În opinia lor, psihologia militară se manifestă pe următoarele nouă direcţii principale:

a)   Selecţia şi clasificarea. Aspectele critice ale acestui domeniu sunt evaluarea şi selecţia personalului la admiterea în instituţia militară, cu scopul clasificării şi repartiţiei corespunzătoare pe specialităţi. Se acordă atenţie cu precădere posturilor care implică abilităţi speciale, cum ar fi, de exemplu, piloţi, controlori de trafic aerian. Tendinţele moderne în această arie sunt dictate de evoluţia tehnologică (utilizarea calculatoarelor şi simulatoarelor în evaluarea şi selecţia psihologică), precum şi evaluarea potenţialului non-cognitiv (abilităţi sociale, motivaţie, sistem de valori).

b)   Instruirea. Obiectivele fundamentale ale instruirii vizează dezvoltarea celor mai eficiente metode de antrenament a militarilor astfel încât să se atingă cât mai rapid nivelul optim al capacităţilor operaţionale. Cele mai importante dintre aspectele urmărite sunt: abilităţile cognitive de bază (atunci când personalul angajat nu dispune de un fundament cultural optim); abilităţi militare specifice (infanterist, marinar etc.); abilităţi tehnice (electronică, limbi străine); abilităţi specializate (pilotaj, demolare subacvatică etc.). Studiile moderne sunt orientate cu precădere către rezolvarea problemelor impuse de sistemele militare tehnologizate, bazate pe computere şi tehnologia informaţiei. Simulatoarele, de exemplu, altădată utilizate mai ales în domeniul aviaţiei, se regăsesc în prezent în instruirea comandanţilor sau a luptătorilor infanterişti, a marinarilor sau a conducătorilor de blindate.

c)   Ingineria factorilor umani. Obiectivele acestei arii tematice vizează optimizarea relaţiei om-maşină în mediul militar. Acest lucru porneşte de la studierea performanţei umane în managementul tehnologiei militare şi se materializează prin recomandări de proiectare, prin programe de prevenire a erorilor şi accidentelor şi prin proceduri de investigare a evenimentelor. Sistemele militare de armament au devenit din ce în ce mai complexe. Pe fondul reducerii progresive a solicitărilor fizice şi a stresului emoţional, se constată o amplificare a solicitărilor intelectuale, cu precădere la nivelul proceselor de decizie. În acest context, se acordă o importanţă sporită integrării factorului uman în utilizarea sistemelor bazate pe inteligenţa artificială.

d)   Stresul ambiental. Mediul operaţional militar este, cel mai adesea, caracterizat de condiţii şi caracteristici care pun la încercare limitele rezistenţei fizice umane. Este suficient să menţionăm efortul prelungit, privarea de somn, condi]iile extreme de mediu (zgomot, căldură, frig, altitudini ridicate etc.), acceleraţiile ridicate şi răul de mişcare, vibraţiile, precum şi componentele toxice ale aerului (fum, radiaţii, agenţi biologici sau chimici). Toţi aceşti factori nu au doar efecte somatice, ci şi, în egală măsură, efecte de ordin psihic, care se manifestă fie în plan emoţional, fie în planul performanţei şi al eficienţei militare. Cercetările din acest domeniu vizează atât dezvoltarea unor modalităţi de creştere a adaptării individuale, cât şi proiectarea adecvată a echipamentelor de protecţie.

e)   Conducerea şi eficienţa grupurilor. Cu foarte puţine excepţii, eficienţa militară este rezultatul unei acţiuni care implică grupuri de persoane, mai mari sau mai mici. Ca urmare, toate procesele care contribuie la funcţionalitatea acestora sunt relevante pentru psihologia militară, fie că este vorba de problematica conducerii sau de relaţiile interpersonale. Cercetările moderne au adus în câmpul de interes al psihologilor militari, pe lângă subiecte tradiţionale, fenomenele psihologice ale conducerii şi funcţionării grupurilor mici, ca urmare a sporirii importanţei operaţiunilor în adâncimea teritoriului inamic, efectuate de către subunităţi specializate (structura de grup, comunicarea interpersonală, relaţiile verticale, decizia în grup etc.), precum şi aspectele politico-psihologice, caracteristice liderilor militari de rang înalt, care operează la limita dintre instituţia militară şi societatea politică.

f)   Comportamentul individual şi de grup. Abordările acestui domeniu aplicativ sunt orientate pe aspectele care definesc adaptarea la caracteristicile mediului militar, din perspectiva evoluţiei psihice individuale: dezvoltarea carierei, relaţia de familie, comportamentele dezadaptative şi îndepărtarea din serviciu, reacţiile psihice la stresul de luptă, angajamentul organizaţional, abuzul de substanţe etc.

g)   Aplicaţii clinice. Militarii sunt oameni obişnuiţi care trebuie să facă faţă unor situaţii neobişnuite. Oricât de selecţionaţi şi de antrenaţi ar fi, ei păstrează vulnerabilităţile specifice fiinţei umane, iar apariţia problemelor de ordin psihic nu este un lucru neobişnuit. Orientarea clinică îşi pune tehnicile de intervenţie şi suport la dispoziţia militarilor care se află în dificultate psihică, cu scopul de a preveni manifestările de decompensare, de a diminua amploarea acestora şi, în ultimă instanţă, de a favoriza recuperarea capacităţii de luptă, dacă acest lucru este posibil. O problematică specială o constituie contribuţia psihologilor la reabilitarea militarilor care au suferit traumatisme cerebrale. Statisticile curente estimează că 10-20% dintre militarii răniţi în luptă suferă de traumatisme cerebrale, care impun programe şi proceduri interdisciplinare de recuperare şi reabilitare (McCrea et al., 2008). Temele clasice ale psihologiei militare de tip clinic sunt completate în prezent cu problematici noi, cum ar fi prevenirea abuzurilor comportamentale (hărţuirea sexuală, abuzul copiilor) ori consilierea comandanţilor în scopul dobândirii abilităţilor de promovare a stării psihologice de bine în rândul militarilor din subordine.

h)   Cercetările pe bază de sondaj. Armatele se conduc după principii moderne. Cunoaşterea opiniilor, a stării de spirit şi a problemelor militarilor aduce informaţii-cheie în sprijinul deciziilor de comandă. În acest sens, studiile psihosociologice pot oferi un sprijin preţios cu privire la o largă serie de probleme: intenţia şi motivaţia de înrolare, starea morală, încrederea în comandanţi, coeziunea la nivelul unităţilor şi subunităţilor, conştientizarea scopurilor instituţiei militare etc.

i)   Situaţii şi subiecte speciale. Caracteristicile specifice organizaţiei militare, necesitatea de a îndeplini misiuni unice în felul lor generează o diversitate de situaţii speciale în care suportul psihologic este necesar şi poate contribui la succesul misiunilor. Printre acestea pot fi enunţate: informaţiile militare, misiunile umanitare, operaţiunile psihologice, prizonieratul, reinserţia socială şi familială a militarilor demobilizaţi etc.

1.3. Cercetarea ştiinţifică în domeniul psihologiei militare

Validitatea şi utilitatea aplicaţiilor psihologice în mediul militar depind în mod direct de capacitatea de investigare ştiinţifică a problematicii umane specifice acestui domeniu de activitate. Din acest motiv, psihologii militari sunt permanent angajaţi în cercetări orientate pe teme de interes general-teoretic, dar şi imediat aplicativ. Pe lista subiectelor „fierbinţi” din domeniul psihologiei militare în secolul XXI, Krueger (2001) include următoarele teme de cercetare de interes major:

•    problematica integrării unui număr din ce în ce mai mare de femei, pe funcţii rezervate în mod tradiţional bărbaţilor;

•    selectarea unor recruţi de calitate astfel încât să fie satisfăcute atât nevoia de personal, cât şi exigenţele de performanţă, în condiţiile unei pieţe a muncii afectate de fluctuaţii economice globale;

•    capacitatea viitorilor militari de a se adapta la un mediu operaţional bazat din ce în ce mai mult pe tehnologia computerizată;

•    rolul informaţiei computerizate în ducerea acţiunilor de luptă şi problemele pe care le poate genera întreruperea fluxului informaţional după ce militarii se vor fi obişnuit să opereze în acest mediu;

•    efectul computerizării asupra adaptării militarilor care nu deţin cunoştinţe de operare cu calculatorul sau care nu pot face faţă procesului de asimilare a acestor cunoştinţe;

•    problematica utilizării substanţelor „dopante”, cu efect stimulativ asupra performanţei umane în condiţii specifice de luptă;

•    modificarea modelelor de conducere şi adaptarea acestora la noile condiţii ale mediului de luptă;

•    adaptarea conducerii militare la operarea în coaliţii cu caracteristici multiculturale.

Aceste teme sunt marcate în mod evident de specificul armatelor moderne din statele puternic industrializate. Ele sunt însă relevante şi pentru România, a cărei armată se află într-un proces accelerat de apropiere de standardele tehnologice şi operaţionale ale NATO. Lista de mai sus nu este nici pe departe exhaustivă, putând fi adăugate aspecte cel puţin la fel de importante, cum ar fi: efectele stresului de luptă şi mijloacele de prevenire şi combatere a acestuia; impactul serviciului militar asupra vieţii de familie; integrarea militarilor în mediul civil, după trecerea în rezervă; problemele de ordin etic în relaţia dintre militari şi civili în zonele de operaţiuni etc. Pe parcursul capitolelor care urmează vor fi frecvent evocate rezultatele unor cercetări ştiinţifice, fapt care va contura un tablou mai complet cu privire la tematica cercetării ştiinţifice din domeniul psihologiei militare.

Metodologia cercetării ştiinţifice în psihologia militară nu se diferenţiază, ci doar se particularizează în raport cu cercetarea din alte domenii ale psihologiei. Unul dintre aceste aspecte particulare este posibilitatea de limitare a difuzării publice a rezultatelor, dar mediul militar a devenit mult mai puţin restrictiv sub acest aspect odată cu deschiderea generată de sfârşitul Războiului Rece. Un alt aspect demn de menţionat este acela al „forţării” graniţelor etice în cercetarea psihologică militară, impusă de necesitatea investigării în medii cu solicitări fizice şi psihice cât mai apropiate de cele reale. Chiar şi în mediul militar însă nu se poate impune prin ordin participarea la experimente cu finalitate ştiinţifică, consimţământul informat fiind o practică obligatorie în armatele ţărilor democratice. Cu toate acestea, cercetătorul este pus în faţa unor dileme şi dificultăţi adesea greu de rezolvat. Pe de o parte, cercetările efectuate în condiţii de pace, în sarcini de rutină, nu pot fi generalizate în raport cu mediul operaţional real, cu atât mai mult dacă acesta este unul de luptă. Ca urmare, investigarea în situaţii reale, cu caracter extrem, reprezintă o necesitate. Pe de altă parte, angajarea de cercetări în astfel de situaţii face extrem de dificilă, dacă nu chiar imposibilă, respectarea tuturor condiţiilor metodologice. De exemplu, studiul solicitării în sarcină, în cazul piloţilor, nu este posibil decât dacă nu interferează cu siguranţa zborului, ceea ce duce inevitabil la limitarea posibilităţilor de investigare (de exemplu, studii pe echipaje formate din doi piloţi, astfel încât cel puţin unul să fie concentrat total asupra pilotajului; sau în momente mai puţin critice ale zborului).

În acest context, este demnă de evocat dezbaterea aprinsă generată de raportul elaborat de Wong et al. (2003) (Why They Fight: Combat Motivation in the Iraq War) cu privire la motivaţia pentru luptă a militarilor americani de pe frontul din Irak. Acest studiu a fost realizat de doi psihologi, un ofiţer specializat în lupta de gherilă urbană şi un profesor de limba arabă, şi a vizat „dimensiunea umană a războiului”, bazându-se pe observaţii, interviuri şi înregistrări de teren. Una dintre concluziile studiului a fost aceea că performanţa în luptă este influenţată mai mult de nivelul coeziunii sociale (forţa relaţiei interpersonale dintre membrii unităţii) decât de coeziunea în raport cu sarcina (angajamentul comun pentru atingerea obiectivelor). Această concluzie, care contrazice rezultatele unor studii anterioare, realizate în condiţii de garnizoană, a fost puternic combătută de MacCoun et al. (2006). Aceştia au acuzat caracterul „neştiinţific” al metodologiei, absenţa unor indici de fidelitate sau de validitate a observaţiilor şi măsurărilor efectuate ori lipsa unor garanţii de reprezentativitate a eşantionului. Replica lor a generat o întreagă dezbatere în jurul validităţii externe (potenţialul de generalizare) a cercetărilor care nu sunt efectuate în mediul operaţional real, fiindu-i dedicat un număr întreg din revista Armed Forces & Society (Shields, 2006). Cu acest prilej, Kolditz (2006), unul dintre autorii raportului incriminat, a susţinut că cercetătorii trebuie să testeze robusteţea teoriilor lor în mediul real, care, prin prezenţa ameninţării cu moartea, este în măsură să modifice radical comportamentul uman şi să contrazică rezultatele cercetărilor efectuate în mediul neoperaţional.

Ca o orientare mai nouă, în completarea paradigmei pozitiviste care stă la baza cercetării ştiinţifice „tradiţionale”, Higate şi Cameron (2006) propun o angajare de cercetare mai profundă în direcţia analizei calitative. În opinia acestor autori, înţelegerea aspectelor comportamentale ale militarilor nu poate fi completă în afara unei abordări „reflexive”, care depăşeşte limitele abordărilor „înguste” şi cantitative, prin încadrarea unui anumit subiect de interes în contextul mai larg al unor semnificaţii de natură antropologică, sociologică, etică etc.

1.4. Scurt istoric al psihologiei militare în lume şi în România

De obicei, incursiunile istorice în evoluţia unui domeniu al cunoaşterii nu sunt acceptate cu entuziasm. Evocarea istoriei unei discipline este percepută mai degrabă ca fiind un omagiu formal adus trecutului decât ca un element relevant pentru nivelul actual al disciplinei respective. În ciuda acestei prejudecăţi, consider apelul la istoria psihologiei militare o cale esenţială pentru înţelegerea acestui domeniu al psihologiei aplicate. Iar pentru întărirea acestei afirmaţii vom menţiona chiar în debutul acestei scurte incursiuni istorice câteva dintre cele mai importante concluzii pe care le putem desprinde urmărind evoluţia în timp a psihologiei militare:

•    istoria psihologiei militare se îngemănează cu însăşi istoria psihologiei;

•    prezenţa psihologiei în mediul militar s-a impus ca o necesitate resimţită de la bun început de către comandanţi cu deschidere intelectuală;

•    perioadele de conflict militar, cu precădere cele două războaie mondiale din prima jumătate a secolului XX, au constituit momente de efervescenţă aplicativă a psihologiei în armată;

•    psihologi importanţi din principalele ţări beligerante au fost angajaţi în activităţi de suport psihologic al efortului de război, concluziile acestora servind ulterior la dezvoltarea aplicaţiilor similare din mediul civil (psihologia industrial-organizaţională, psihologia clinică, psihologia socială etc.);

•    psihologia a adus contribuţii importante atât la creşterea performanţei militare individuale, cât şi a instituţiei militare în ansamblul ei;

•    armata, la rândul ei, a pus la dispoziţia psihologilor un vast câmp de oportunităţi aplicative, care au contribuit la dezvoltarea teoriei şi practicii psihologice.

Toate aceste aspecte îşi menţin actualitatea şi în prezent. Instituţia militară este şi va rămâne în continuare una dintre cele mai importante „consumatoare de psihologie”, oferind un important număr de locuri de muncă pentru psihologi. Se estimează că între anii 1940 şi 2000 forţele armate au fost cel mai mare angajator de psihologi. După căderea sistemului comunist în ţările din estul Europei, bugetele militare au cunoscut o scădere importantă, având drept efect reducerea trupelor şi, implicit, a cererii de suport psihologic. Cu toate acestea, în SUA, de exemplu, forţele armate aveau între 300 şi 400 de ofiţeri psihologi clinicieni şi un număr aproape egal angajaţi în activităţi de cercetare (Krueger, 2001). Aceeaşi constatare se poate face şi la nivelul armatei României, unde, de la câteva zeci de psihologi înainte de 1990, numărul acestora a ajuns la peste două sute. O particularitate care merită a fi evidenţiată este aceea că în România armata a rămas un spaţiu instituţional de practicare a profesiei de psiholog chiar şi după ce psihologia a fost practic desfiinţată prin decizii politice arbitrare, începând cu anul 1978. Acest fapt a contribuit la menţinerea unei anumite continuităţi profesionale care a susţinut, după 1990, procesul de reconstituire a mediului profesional psihologic.

Relevanţa psihologiei militare depăşeşte însă graniţele acestui domeniu de activitate. Problematica teoretică şi abordările aplicative specifice spaţiului militar sunt în mod constant preluate şi în viaţa civilă, în acele medii de muncă şi situaţii caracterizate prin solicitări psihice de limită: procese industriale cu risc ridicat, transporturi, terorism, accidente şi catastrofe naturale etc.

1.4.1. Psihologia militară în lume

Aflată încă în faza adolescenţei ca ştiinţă, disciplină academică şi practică, psihologia a beneficiat din plin de impulsul dat de ceea ce s-a numit în epocă Marele Război, iar mai târziu, Primul Război Mondial. Deşi psihologii puteau fi întâlniţi în şcoli, spitale sau în mediul industrial, numărul lor era relativ mic, mai ales comparativ cu al celor aflaţi în universităţi. Războiul a inversat dramatic acest raport, psihologii angajaţi în activităţi practic-aplicative devenind net majoritari. Dacă Primul Război Mondial a condus la creşterea numărului de psihologi practicieni în domeniul muncii, cel de-al doilea a generat o nouă generaţie de practicieni individuali, cu precădere în domeniul clinic şi psihoterapie (Benjamin, DeLeon, Freedheim, Vandenbos, 2003).

Parcurgerea lucrărilor de referinţă cu privire la istoria psihologiei militare scoate în evidenţă ceea ce Graumann (1997) numea „americanizarea psihologiei”, cu precădere după al Doilea Război Mondial. Fenomenul nu se limitează numai la domeniul psihologiei, ci cuprinde şi alte arii ştiinţifice şi se datorează, pe de o parte, evoluţiei extrem de dinamice a mediului ştiinţific în Statele Unite şi, pe de altă parte, fascinaţiei induse de „stilul american de viaţă”. Cu toate acestea, aşa cum constată David şi Joan (2003), ştiinţa nu are graniţe, iar recunoaşterea faptului că psihologia s-a dezvoltat prin contribuţia majorităţii naţiunilor lumii este un lucru natural, firesc.

Naşterea psihologiei militare moderne este indisolubil legată de atmosfera pregătitoare şi de condiţiile create de Primul Război Mondial, declanşat, aşa cum se ştie, în anul 1914. În acel moment, psihologia „academică”, bazată pe metoda ştiinţifică, acumulase deja aproximativ 50 de ani de existenţă. Pentru a avea o imagine mai concretă, vom menţiona doar câteva repere semnificative în acest sens (apud David & Joan, op.cit.):

•    În 1860 a fost înfiinţată prima catedră de psihologie la Universitatea din Berna (Elveţia)1.

•    În 1870, Roberto Ardigo publică La Psicologia come scienza positiva, primul tratat italian de psihologie, iar T. Ribot publică La Psychologie anglaise contemporaine, urmată în 1879 de La Psychologie allemande contemporaine, care au introdus în Franţa ideile psihologilor germani şi englezi.

•    În 1876 este înfiinţat primul laborator de psihologia muncii, la Mantova, iar în 1879 Wilhelm Wundt înfiinţează primul laborator de psihologie la Universitatea din Leipzig, considerat îndeobşte actul de naştere al psihologiei experimentale moderne.

•    În SUA, C. Stanley Hull fondează, în 1883, primul laborator de psihologie la Universitatea „Johns Hopkins”.

•    Primul laborator de psihologie din Rusia este consemnat în 1885, fiind înfiinţat de Vladimir Behterev, la Universitatea din Kazan.

•    În 1888, Yujiro Motora predă primul curs de psihologie la Universitatea din Tokio.

Pentru a nu lungi enumerarea, vom consemna, pentru aceeaşi perioadă, contribuţii similare în Australia, Belgia, Olanda etc. Drept urmare, în primele decenii ale secolului XX, psihologia ajunsese la o anumită „maturitate”, care îi putea permite asumarea unui rol social atât de important cum era cel de optimizare a instituţiei militare angajate într-un război pe scară largă.

1.4.1.1. Germania

Armata germană a fost prima care a introdus, în 1915, selecţia şoferilor pe bază de examen psihologic, iniţiatorii acestui program fiind psihologii W. Moede, C. Piorkowski şi Faust, proveniţi şi ei din şcoala lui Wundt. Printre aspectele vizate erau: acuitatea simţurilor (văz, auz, simţul kinestezic); atenţia (durata, concentrarea, distribuţia); voinţa; echilibrul emoţional, rezistenţa la oboseală; comportamentul total de conducere (evaluat cu ajutorul unui simulator) (Mărgineanu, 1943). Examenul psihologic cuprindea, de asemenea, o fişă cu referinţe privind o serie de date autobiografice. Pe baza rezultatelor obţinute, armata germană a introdus examenul psihotehnic pe lângă toate centrele de instrucţie motorizată, astfel încât, între 1915 şi 1918, au fost examinaţi 10.251 conducători auto. Tot în Germania sunt aplicate, încă din anii 1914-1916, metode de evaluare a calităţilor observatorilor aerieni şi piloţilor. În 1918, W. Benary pune la punct un sistem de evaluare a piloţilor care investighează atenţia, spiritul de observaţie şi recunoaşterea formelor. În aceeaşi perioadă, Kronfeld inventează un dispozitiv capabil să susţină o evaluare complexă, ce viza o listă întreagă de calităţi psihice necesare unui pilot: observaţie, înţelegere rapidă, predispoziţie spre acţiune, siguranţă de sine etc.

Învinsă în Primul Război Mondial, Germaniei i s-a interzis să aibă o armată bazată pe serviciul militar obligatoriu. Ca urmare, a fost nevoită să se bazeze pe recrutări voluntare şi, implicit, să asigure o calitate maximă a personalului. Din acest motiv, utilizarea criteriului psihotehnic în selecţie a avut un rol important. Au existat comisii speciale psihotehnice pe lângă fiecare comandament. Până în 1931 existau: un laborator central, şapte birouri psihotehnice pentru armata terestră, un birou psihotehnic pentru marină. Personalul se compunea din ofiţeri şi civili licenţiaţi ai universităţilor, special pregătiţi pentru armată2.

Aspectele psihologice investigate erau inteligenţa, reacţia la subordonare, executarea ordinelor, analiza grafologică şi analiza vorbirii (timbrul, energia, prestanţa/voinţa se manifestă prin ton, tempo, ritmul vorbirii şi articulare). Printre metodele utilizate se numărau şi cele de tip situaţional. De exemplu, se cerea candidatului ca, într-un timp dat, să execute o serie de mişcări: să se echipeze cu casca, raniţa, carabina; să ducă o scrisoare la cutie; să înfăşoare o funie pe nişte cârlige de pe dreapta şi stânga drumului, aşezate la diferite înălţimi, apoi să întindă această funie bine; să treacă o punte etc. (vizate fiind îndemânarea în mişcări, atenţia, memoria etc.). Examinatorul, în acest timp, îi vorbea cu severitate, pentru a se vedea rezistenţa la intimidare. Comisia de examinare la admiterea în şcolile militare era formată din doi ofiţeri de stat major, care aveau ultimul cuvânt, un medic şi doi psihologi. Rezultatul era „apt”, „apt parţial” sau „inapt”, fiind raportat un procent de validare de 87,5% pentru trupă (apud Atanasiu, 1936).

1.4.1.2. Statele Unite ale Americii

La începutul Primului Război Mondial, un grup de psihologi din American Psychological Association (înfiinţată încă din 1892), condus de preşedintele acesteia, Robert Yearks, şi-au oferit serviciile pentru susţinerea campaniei militare. Ca urmare, Yearks a primit gradul de maior, iar 132 de ofiţeri au fost integraţi în Division of Psychology, aflată în subordinea Medicului Şef al Armatei (Kennedy, Boake & Moore 2010; Kennedy & McNeil, 2006). Obiectivul principal era evaluarea şi repartizarea recruţilor pe specialităţi militare. În acest scop, a fost creat testul de nivel intelectual Army alfa şi beta (pentru ştiutori şi, respectiv, neştiutori de carte), cu care au fost realizate 1,7 milioane de testări, efectuate de 42.000 de ofiţeri. Au fost vizate abilităţile numerice, raţionamentul abstract, raţionamentul practic şi informaţii generale. Pentru analiza şi prelucrarea imensului volum de date acumulat cu acest prilej, au fost mobilizaţi şi câţiva reputaţi statisticieni, printre care sunt menţionaţi E.L. Thorndike, Louis Thurstone şi Arthur Otis (Driskell & Olmstead, 1989). Din păcate, elaborarea în grabă a celor două teste, precum şi procedurile de testare uneori improvizate au condus la practici greşite, care au generat o reacţie negativă faţă de testarea psihologică în armată. În plus, absenţa experienţei şi a unor tehnici adecvate de interpretare au condus la concluzii insuficient fundamentate şi decizii eronate. În ansamblu însă, testarea pe scară largă cu cele două teste a condus la acumularea unei experienţe care a contribuit ulterior la progresul testării şi selecţiei psihologice (Urbina, 2009). Spre sfârşitul războiului, Robert S. Woodworth a elaborat Woodworth Personal Data Sheet (WPDS), considerat primul test de personalitate. Acesta a fost destinat identificării recruţilor care nu sunt predispuşi să dezvolte „şocul de explozie” pe durata luptelor. Deşi a fost creat prea târziu pentru a mai putea fi validat operaţional, acest chestionar a exercitat o influenţă puternică asupra testelor de personalitate ulterioare (Fuchs & Milar, 2003). De semnalat este şi contribuţia psihologului american, născut la Bucureşti, Jacob Levy Moreno, creatorul sociometriei şi psihodramei, ambele fiind utilizate şi în mediul militar.

Pe lângă selecţie, psihologii au fost angajaţi şi în alte direcţii, cum ar fi: evaluarea stării morale a trupelor, adaptarea militară, conducerea în luptă, aptitudinea de zbor, evaluarea instabilităţii emoţionale, evaluarea performanţei profesionale. Chiar dacă odată cu încetarea războiului interesul pentru psihologia militară s-a redus, experienţa acumulată în anii de război a dat un puternic impuls dezvoltării psihologiei aplicate americane.

În perioada premergătoare şi pe durata celui de-al Doilea Război Mondial, psihologii au fost puternic implicaţi atât în fiecare dintre categoriile de forţe armate, cât şi în structuri specializate cum au fost, de exemplu, National Research Council, Psychological Warfare Services sau Veterans Administration. Chiar dacă efortul primar se concentra tot asupra selecţiei, clasificării şi repartizării militarilor, se constată o diversificare importantă a aplicaţiilor militare ale psihologiei. Psihologii de toate specialităţile se întreceau în a-şi pune serviciile în slujba efortului de război. Părintele behaviorismului, B.F. Skinner, înainte de apariţia sistemelor electronice, s-a ocupat cu antrenarea porumbeilor în ghidarea rachetelor. De menţionat totuşi că Skinner nu şi-a trimis niciodată porumbeii în misiune, din cauza obiecţiilor morale generate de faptul că această misiune ar fi fost una sinucigaşă (Roscoe, 1997). Psihologii gestaltişti învăţau populaţia cum se pot distinge mai uşor aeronavele inamice de cele proprii, iar psihologii industriali au contribuit la proiectarea cabinelor de avioane (Strickland, 2001). La sfârşitul războiului, într-un raport către National Research Council, Boring (1945, apud Kennedy & McNeil, 2006) prezenta şapte aplicaţii majore ale psihologiei în armata terestră şi marină: observaţie, performanţă, selecţie, instruire, adaptarea personalului, relaţii sociale, opinii şi propagandă.

Evoluţia tehnicii aeronautice şi implicarea pe scară largă a aviaţiei în operaţiunile militare au generat o efervescenţă deosebită în domeniul psihologiei aeronautice. Astfel, în 1939 se înfiinţează Comitetul Consiliului Naţional de Cercetare în Psihologia Aeronautică, care efectuează evaluări în zbor asupra „încordării psihice” a piloţilor. John Flanagan iniţiază, în 1940, un program de psihologie aeronautică pentru US Army, urmărind activităţi de cercetare şi aplicative. Începând cu anul 1943, un colectiv de cercetare a fost pus în situaţia de a găsi o explicaţie pentru numărul relativ mare de accidente generate de acţionarea greşită a escamotării trenului în locul flapsurilor, la decolare (Roscoe, 1997). Rezultatele au condus la concluzia că nu calităţile personale ale piloţilor erau de vină, ci era vorba de o eroare de proiectare (comenzi nediferenţiate pentru cele două operaţiuni). Acest moment marchează începutul uneia dintre cele mai importante direcţii aplicative din psihologia militară, „psihologia inginerească” (human engineering).

La începutul războiului, US Navy iniţiază un sistem de selecţie psihologică a piloţilor compus din trei categorii de teste: (1) Aviation Classification Test (aptitudini intelectuale); (2) Mechanical Classification Test; (3) Biographical Inventory (date biografice, motivaţie, interese, personalitate). Un sistem de clasificare pe cinci trepte valorice a condus la reducerea, de la 50% la 30%, a eşecurilor în procesul de instruire. Pe toată durata războiului, 1.500 de psihologi, constituiţi în sute de comisii, au examinat peste 1 milion de oameni, 450.000 fiind respinşi. Un studiu din acea perioadă a evidenţiat faptul că pentru formarea a 100 de piloţi au fost necesari 156 de candidaţi admişi în şcoala de pilotaj, faţă de 397, câţi erau necesari fără selecţie psihologică.

Psihologia militară s-a născut în Primul Război Mondial şi s-a maturizat în decursul celui de-al Doilea Război Mondial. Ceea ce au pus în evidenţă psihologii pe parcursul celei de-a doua mari conflagraţii mondiale a fost faptul că nici omul şi nici tehnica de luptă, ci sistemul om-maşină constituie adevărata unitate de luptă (Pezdek, Deffenbacher, Lam & Hoffman, 2006). Această descoperire a relevat domenii noi de cercetare aplicativă, pe de o parte în domeniul proiectării tehnicii de luptă, pe de altă parte în domeniul selecţiei şi instruirii personalului militar. Cunoştinţele acumulate au fost transferate după încheierea conflictului în mediul industrial civil, generând dezvoltarea unei linii de preocupări orientate pe optimizarea performanţei umane şi a siguranţei la locul de muncă.

La rândul lor, serviciile de informaţii au pus la punct proceduri de evaluare şi selecţie a viitorilor agenţi, utilizând aşa-numita metodă a „centrelor de evaluare”, foarte actuală şi în prezent. Ea constă în organizarea unui complex de evaluări compus din teste de performanţă, chestionare de personalitate, interviuri, teste situaţionale (joc de rol), exerciţii de grup bazate pe simulări ale unor situaţii reale. Scopul acestora era de a se ajunge la o concluzie cât mai validă cu privire la potenţialul de succes al viitorilor agenţi secreţi.

În concluzie, putem spune că aplicaţiile militare au fost tema principală a psihologiei americane în perioada celui de-al Doilea Război Mondial. Aşa cum observau Driskell şi Olmstead (1989), mai mult de jumătate din paginile revistei Psychological Bulletin din perioada 1943-1945 se refereau la probleme de psihologie militară, iar un sfert dintre psihologii americani au fost angajaţi direct sau indirect în activităţi în sprijinul armatei. Toată această experienţă a cunoscut, la fel ca şi după prima conflagraţie mondială, o valorificare în mediul organizaţional industrial civil.

1.4.1.3. Rusia

Puternica şcoală de psihologie rusă s-a manifestat şi în planul aplicaţiilor militare. Armata sovietică a acordat o importanţă deosebită nu doar selecţiei, ci şi altor domenii, cum ar fi: psihologia luptei, instruirea militarilor, raţionalizarea muncii, oboseala, psihologia grupurilor. Examenele psihologice se bazau şi pe chestionare care vizau, pe lângă variabile de natură psihică, şi aspecte de ordin politic (Atanasiu, op.cit.). Şi aici aviaţia a atras cu precădere interesul psihologilor, primele aplicaţii ale psihologiei în domeniul aeronautic fiind raportate ca datând din primul deceniu al secolului XX. Cert este că în 1931 se legiferează testarea psihologică a candidaţilor la şcolile forţelor aeriene militare, iar în 1936 se înfiinţează, la filiala Institutului de Medicină Aeronautică de pe lângă Şcoala de zbor de la Kaciusk, un laborator de psihologie orientat pe problemele selecţiei psihologice a aviatorilor.

Printre psihologii iluştri care au fost legaţi de instituţia militară, trebuie să îl menţionăm pe I.P. Pavlov. Acesta a intrat la vârsta de 21 de ani în Academia Militară din St. Petersburg, unde a studiat ştiinţele naturale, şi a revenit mai târziu, în 1890, ca profesor de fiziologie, petrecându-şi aici cea mai mare parte a restului carierei (Hergenhahn, 2000).

1.4.1.4. Marea Britanie

În Marea Britanie, una dintre primele probleme ridicate în faţa psihologilor de intrarea în Primul Război Mondial a fost oboseala muncitorilor din fabricile de armament şi muniţie. Dublarea timpului de muncă a condus la creşterea rapidă a tulburărilor fizice şi psihice, afectând starea de sănătate şi eficienţa lucrătorilor. În acest context, în 1915 a fost creat un comitet pentru sănătatea muncitorilor din fabricile de muniţii, denumit ulterior Industrial Fatigue Research Board (Carpintero, 2004). Tot în această perioadă au fost efectuate evaluări psihologice pentru selecţia piloţilor.

La începutul celei de-a doua conflagraţii mondiale, în 1939, laboratorul de psihologie al Universităţii Cambridge este solicitat de către Consiliul pentru Cercetări Medicale să-şi îndrepte atenţia asupra unor probleme ale aviaţiei militare. Se obţin astfel rezultate practice în domeniile selecţiei şi instruirii personalului, efectelor privării de somn şi ale oboselii, percepţiei vizuale şi proiectării cabinei. În 1940 este pus în funcţiune ceea ce a fost denumit „the Cambridge cockpit”, un dispozitiv special de investigare psihologică, conceput pe structura unei cabine de Spitfire. Studiile dezvoltate pe acest aparat au condus la obţinerea unor concluzii semnificative asupra oboselii, care: (i) conduce la dezintegrarea deprinderilor; (ii) blochează activităţile „periferice”, cum ar fi controlul rezervei de combustibil; (iii) reduce capacitatea de anticipare; (iv) împiedică controlul şi integrarea sarcinilor complexe. Mai târziu, odată cu implicarea masivă a aviaţiei în războiul aerian, au fost efectuate studii sistematice asupra stresului de zbor. Astfel, s-a constatat că doar 10% dintre piloţi supravieţuiau unei serii de 30 de misiuni de luptă. Simptomele nevrotice au fost clasate în trei categorii cauzale: zborul, mediul personal/profesional şi vulnerabilitatea individuală specifică.

1.4.1.5. Italia

Apariţia psihologiei militare în Italia este legată de numele lui Agostino Gemelli (medic, psiholog, pilot), care înfiinţează în 1914 un laborator psihologic având ca obiective de evaluare: precizia şi viteza percepţiilor, puterea şi stabilitatea concentrării, echilibrul emoţional. Erau examinate totodată frecvenţa pulsului şi respiraţiei, precum şi tensiunea arterială. Câteva decenii mai târziu, în 1942, examenul psihologic se structurează pe caracteristicile percepţiei, calităţile psihomotorii, ale atenţiei şi echilibrului emoţional.

1.4.1.6. Franţa

În anul 1914, se înfiinţează Centrul de examinări aeronautice, condus de un neurolog şi un fiziolog, care desfăşoară cercetări asupra timpului de reacţie la diverse categorii de stimuli. În 1915 este elaborată, tot de către medici, prima metodologie de examinare psihologică propriu-zisă. Camus şi Nepper fac selecţia aviatorilor francezi din 1915 pe baza unei probe de timp de reacţie şi a uneia de emotivitate.

1.4.1.7. Polonia

În anul 1936, Atanasiu (1936) raporta existenţa unui număr de circa 30 de laboratoare şi a numeroase oficii de orientare profesională la nivelul armatei poloneze. Pe lângă Ministerul Apărării Naţionale funcţiona o comisie alcătuită din psihologi consacraţi. Centrul aviaţiei militare era organizat „destul de complet şi foarte sistematic” (după mărturia lui I.M. Nestor de la Universitatea din Bucureşti, care l-a vizitat în 1935). Centrul era organizat pe secţii: neurologie, psihiatrie, oftalmologie, laringologie, radiologie, psihologie etc. A existat chiar şi un centru psihotehnic al armatei terestre, la Rembertow.

1.4.1.8. Olanda

S-au efectuat cercetări psihotehnice timp de 6 ani, începând cu 1919, după care, din 1925, acestea au devenit obligatorii. În 1922, Ministerul de Război însărcinează o comisie de specialişti condusă de renumitul psiholog olandez F. Roels, profesor universitar la Utrecht, să se ocupe de problema diagnosticării psihice a militarilor. Obiectivul principal era evaluarea inteligenţei, fiind utilizate diverse tipuri de teste: calcul simplu, raţionament verbal, memoria vizuală, logica gândirii, imaginaţie şi „executarea ordinelor”. Pe baza rezultatelor, recruţii erau repartizaţi pe arme. La artilerie, de exemplu, se punea accent pe rezultatele la testele de calcul, imaginaţie şi raţionament şi executarea ordinelor. Odată sosit în unitate, recrutul era supus unor investigaţii individuale, pe baza unui chestionar care conţinea întrebări cu privire la mediul de provenienţă, familie, comportament individual. Datele serveau comandanţilor pentru cunoaşterea militarilor din subordine (Atanasiu, op.cit.).

1.4.1.9. Japonia

Au fost efectuate studii privind rolul inteligenţei în performanţa militarilor. Cercetările au fost efectuate de Institutul psihologic de pe lângă Universitatea din Tokio, pe baza unor teste care vizau: capacitatea de calcul, controlul şi coordonare mişcărilor, atenţia, raţionamentul, memoria, puterea de asimilare intelectuală, timpul de reacţie. Pe baza studiilor, profesorul Awaji a stabilit gradul de inteligenţă necesar pe arme, în următoarea ordine: unităţile tehnice, aviaţia, infanteria, artileria, cavaleria (Atanasiu, op.cit.).

1. În România, învăţământul universitar de psihologie este consemnat din anul 1906, prin contribuţia lui Constantin Rădulescu-Motru.

2. Asocierea psihologilor cu o armată aservită ideologiei naziste a condus, într-o perioadă, la etichetarea negativă a psihologiei militare şi psihologilor angajaţi în armată, reflex care se regăseşte în prezent şi în unele dintre ţările fostului bloc comunist.