Ştefan Agopian

Tobit

Roman

Ediţia a doua, revăzută

POLIROM
2005

© 2005, 2009 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2571-0

ISBN PDF: 978-973-46-2572-7

ISBN print: 973-46-0030-3

Pe copertă: detaliu de pictură de Sorin Ilfoveanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

„De la 1718, data tratatului de la Passarowitz, pînă la 1739, data aceluia de la Belgrad, banatul Craiovei stătu în stăpînirea germanilor…“

A.D. XENOPOL, Istoria românilor din Dacia Traiană, vol. IX.

„Temeiul organizării acestei provincii, cît timp a stat sub austriaci (1718-1739), a fost decretul din 22 fevruarie 1719, dat de împăratul Carol al VI-lea.“

CONSTANTIN C. GIURESCU, Istoria românilor, vol. III, partea I.

Capitolul unu

Tobit surîse vag într-o parte şi chipul său se oglindi pe armura lustruită a unuia dintre cei patru soldaţi care îl opriseră. Un lăncier făcu patru paşi (numără Tobit) pînă lîngă un copac de la marginea drumului şi curînd printre picioarele lui răscrăcărate Tobit putu vedea o băltoacă spumoasă şi galbenă. Ceilalţi trei îi scotoceau încă printre lucruri şi păreau miraţi, miraţi şi scîrbiţi dacă vreţi, de cît de puţin avut era acest călător pe care îl jefuiau. Se făcuse ora nouă dimineaţă – Tobit ştiu aceasta după aşezarea umbrelor, precum şi după aburul fin ce se ridicase peste cîmp şi care, se gîndi el, le va îngreuia privirea încă un sfert din timpul ce avea să se mai scurgă pînă la zece. Un sfert de oră am spune noi, dar timpul, mergerea lui înainte şi înapoi, se făcea în anul acela, 1718, şi în ţara aceea, Oltenia, altfel. Poate fi comparat cu bucla unei sfori prost întinse. Mai putem spune că era o căldură molcuţă, ce se revărsa peste lume mîngîindu-ţi mîinile şi faţa. Aşa trebuie că simţea şi Tobit, precum şi cei patru. Povestindu-i chirurgului Heiler întîmplarea, Tobit va spune: „M-am oprit şi atunci am văzut aburul ridicîndu-se peste cîmp şi umbra unuia dintre lăncieri lungindu-se pînă la picioarele mele şi am ştiut cît e ceasul. Era nouă şi era cald, dar nu foarte cald.“

Tobit nu avea nici un motiv să creadă că cei patru lăncieri îl vor omorî, iar de jefuit nu prea aveau ce. Le trebui însă aproape un ceas ca să se convingă de asta, că nu au ce jefui, şi, atunci cînd pîcla se ridică – privirea ţi se oprea acum în orizontul ca o margine de tobă bine întinsă amintind de slava lumii şi de nemernicia ei ducătoare, în bucla aceea a anului 1718 –, lăncierul fără de lance, îşi puse picioarele unul lîngă altul şi se întoarse spre ceilalţi.

Spunem: Lăncierul avu trufia să urineze în faţa lui Tobit şi, cînd termină, Tobit ştiu că, din acele puţine lucruri la care ţinea, viaţa, raţiunea şi onoarea, aceasta din urmă nu mai are nici o valoare în povestea care începuse să se deşire sub ochii lui.

Aşadar, erau patru lăncieri şi aveau atîtea arme, încît, atîrnate de un pom, ar fi părut nişte fructe ale unei vremi apuse, numai că nu le-au atîrnat de nici un pom, le ţineau, se ţineau de ele cum puteau mai bine şi ele păreau atît de bine înfipte în lumea aceea, atît de pătrunse de importanţa lor în mersul necurmat al întîmplărilor, armele alea erau ca un rînjet despicat în culoarea străvezie a aerului, aşa că Tobit aşteptă cu răbdare tot ce mai avea să se întîmple, scotocitul bagajului, rîse.

Galbenă ca o apă mîloasă, lumea se orîndui după nevoile întîmplărilor pe care le povestim, ea se făcu o carte. „Fiindcă, îi va spune Tobit lui Heiler, totul trebuie povestit şi, odată cu tine, povestea este spusă de Altul. Nenumăraţi Alţii stau înşiraţi unul deasupra celuilalt atunci cînd se deapănă o poveste şi numai unul, acela din ceruri, este singurul care ştie povestea aşa cum este ea.“ Aşa că eu vă voi spune povestea lui Tobit şi odată cu mine voi veţi spune povestea lui Tobit al vostru, nenumăraţi Tobit se vor naşte odată cu naşterea lui.

Cel care urinase se întoarse cu faţa la ei şi, parcă fără chef, îşi întrebă tovarăşii dacă au găsit ceva demn de cărat în buna lor ţară, vreun dar pentru mamele lor, şi pentru taţii lor, şi pentru nevestele lor, şi pentru copiii lor: Boemia anului aceluia, celor care aşteaptă, Patriei. Unul dintre ei se hotărîse pentru un compas de lemn şi şi-l pusese gînditor la brîu, părea un geometru în lipsă de lucru, dar un geometru cu lance, cal şi armură. Ceilalţi îl invidiară pentru alegerea făcută şi lui Tobit îi păru rău o clipă pentru ei, aşa cum stăteau cu maţele scoase la vedere, ca nişte frînghii nefolositoare şi răsfirate în ţărîna acelui drum de vară, fiindcă după un ceas de aşteptare Tobit îi va omorî şi îşi va lua înapoi compasul, îşi închipuia asta.

Întorcîndu-se spre acela, Tobit îi oferi ceasul masiv de argint pe care îl avea asupra sa, şi care arăta, în afară de oră, luna, anul şi fazele lunii de pe cer. Ar fi vrut să-i omoare, dar nu va face asta decît într-o fracţiune de gînd, îi văzu tăvălindu-se în sîngele şi în borhotul din burţile lor, cu fălcile căzute, încremeniţi într-o ultimă încercare de a trăi în Oltenia ocupată, ţara lui Tobit, nu însă şi ţara lor. Şi, în alternativa acestui gînd – gîndul cu ceasul; deja îi părea rău după compas, nu mai avea nici un chef să-şi dea ceasul.

Lăncierul întinse mîna şi, ca un copil, îşi primi darul, acel ceas minunat care mergea neîntors timp de douăsprezece zile şi care îţi putea da o noimă despre timpul trecut din momentul cînd l-ai primit, te purta pe cărările lui măsurate şi scurte, acum este ora zece, ştiu Tobit şi întinse ceasul care, peste tot ce am spus despre el, mai conţinea şi o muzică minunată, menuetul de la nunta lui Leopold cel Buzat, cîntecul acela. Şi cîntecul se revărsă peste lume, ei, boemienii, îl recunoscură şi îl salutară fericiţi, iată! Patria Mumă stă într-un ceas, într-o maşinărie care ronţăie timpul, dar nu numai asta, are şi tot timpul care a trecut de la nunta împăratului Leopold strîns în el ca un intestin ce ne hrăneşte. Puţin chirurg, Tobit s-ar fi putut gîndi la toate astea. Iar ei se gîndiră la Leopold cel Urît, împăratul lor. Fiindcă, se gîndiră ei, noi sîntem ca o unghie la unul din degetele unui împărat, chiar şi mort fiind acela, poate numai murdăria întîmplătoare de sub acea unghie, se gîndi Tobit, ocupanţii, ne gîndirăm.

Tobit nu-şi dădu ceasul, chiar dacă acest gînd îi încolţi în minte, dorinţa de a se umili printr-o bunătate fără rost nu se transformă în faptă.

Găsind însă ei ceasul, lăncierii cuirasaţi îşi sticliră ochii a pofte nebănuite şi puseră la cale Cazna. Îi scoaseră un ochi şi la fel de repede se hotărîră să-i taie limba, unul îi şi vîrîse cuţitul între dinţi încercînd să-i deschidă gura, în timp ce altul îl împungea cu suliţa în şale. Ceilalţi doi îl ţineau. Soarele se ridicase spre ora unsprezece şi le încinsese armurile, le curgea sudoarea de pe frunte în ochi în timp ce se chinuiau cu Tobit. Nu reuşiră să-i descleşteze dinţii şi, din cauza unei împunsături mai furioase, Tobit leşină. L-ar fi părăsit, acolo, dar era prea vădit că nu l-au omorît de tot, şi nici nu luaseră ceva mai acătării de la el în afară de compasul acela nenorocit, despre care noul stăpîn nu ştia la ce foloseşte sau dacă foloseşte la ceva în general, iar ceasul era încă la Tobit (nici măcar nu ştiau dacă acest ceas există cu adevărat sau este numai închipuirea lui Tobit şi pe urmă a noastră sau a lăncierilor), aşa că hotărîră să ia trupul lui Tobit cu ei. Îl legară cu o frînghie şi-l tîrîră după ei şi, din cauza tîrîtului, Tobit se trezi din leşin şi-şi petrecu restul vremii de pînă la ora douăsprezece tîrît ca un hoit şi lăsînd în urma lui o dîră adîncă. Dar nu atît de adîncă şi de leneşă pe cît îi erau mintea şi gîndirea din mintea lui, atunci.

Spunem: „Mădularele lui cunoscură trufia învinsului“, dar nu are de unde să ştie aceasta, se purta ca un om căruia tocmai i s-a scos un ochi, cel stîng, şi ochiul ăla, stîngul, nu e scos de tot, mai atîrnă încă de un fir subţire şi galben, se tîrăşte după el prin ţărînă şi încă vede acestea: vede ţărîna, precum şi un pic de albastru – cerul, desigur, şi o frunză căzînd din cer undeva, şi sub cer o lume, alta: de colb şi mişcare. Şi cu celălalt ochi contemplînd din beatitudinea trăirii adevărate, un albastru nesfîrşit şi molcom şi răcoros, aceeaşi frunză, dar o clipă mai devreme, răsucindu-se către pămînt.

Cînd Tobit va povesti toate acestea peste o vreme, întunericul din singurul lui ochi se va face o lumină albastră, din ochiul lui va ieşi o lumină ciudată şi dumnezeiască, asta în perioada cînd se afla în patul Aniţei Bengescu, şi mai tîrziu, după ocuparea mînăstirii Alba şi după răscoală. Acum, însă, Tobit este un om tîrît cu o frînghie în urma unui cal şi puţin mai încolo i se tîrăşte unul din ochi. Cel stîng. Şi ochiul acela vede patru lăncieri cuirasaţi bălăbănindu-se între cer şi pămînt ca legaţi de nişte fire nevăzute, maşinăria cerului făcîndu-şi anevoie şi greoi datoria. Un cer catolic plutind peste lumea Olteniei de atunci, nesfîrşit pentru ochiul scos al lui Tobit, remorcat de firul fragil al nervului optic. Întinse o mînă şi, între două unghii, reteză nervul acela, tăindu-i privirea.

Nu putem şti dacă toate acestea sînt adevărate, ştim sigur că Tobit era chior, dar nu ştim nimic despre felul cum a ajuns în starea asta, dacă nu cumva îşi pierduse ochiul înainte de întîlnirea cu cei patru lăncieri. Şi, chiar dacă am şti ceva în legătură cu ochiul lui Tobit, tot nu am putea fi siguri că ceea ce ştim este chiar adevărul, fiindcă noi nu facem decît să repetăm cele spuse de Tobit, iar Tobit are tot interesul să pună o atare întîmplare, pierderea ochiului, pe seama austriecilor. Ştim însă cu siguranţă ceva despre meseria lui Tobit. Eugeniu de Savoia, în memoriul către împărat, propunea folosirea mîinii de lucru autohtone pentru construirea drumului Carolina, numindu-l printre alţii şi pe Tobit, cel care s-a dovedit a fi un bun inginer, lucru neaşteptat pentru acea provincie care era Oltenia pe atunci. Memoriul pare o dovadă destul de sigură că Tobit a participat într-un fel sau altul la construirea drumului. Nu ne rămîne decît să ne închipuim restul. Şi deoarece aceasta este o carte, iar Tobit o ficţiune a minţii noastre, credem că nu vom greşi prea tare închipuindu-ne aproape orice:

Capul lui Tobit se lovi de o piatră şi stăpînul lui îşi pierdu din nou cunoştinţa, aşa că fu tîrît mai departe fără ca el să participe în vreun fel la asta, decît poate lăsîndu-se tîrît, mai bine zis existînd ca obiect de pus la remorca unui cal, dacă asta poate fi o participare. Îl trezi o căldare cu apă rece care îi spălă dureros orbita stîngă şi goală, dar ceea ce văzu de astă dată fu un cort mare de campanie pe care flutura un steag, şi de pe steag rînjea la el un cioroi numit pajură. Şi, tot lîngă cort, cei patru foşti lăncieri cuirasaţi, numai în izmene, îşi aruncau apă în cap şi rîdeau fericiţi. Alţi camarazi îi asistau placizi, aşteptînd parcă tot ce mai avea să se întîmple. Un strigăt gutural îi opri pe cei patru şi-i anunţă pe ceilalţi. Scîrţîind din cizme, venise un ofiţer uriaş şi, cu o privire oarecare, ridică foarte puţin cravaşa. Arătîndu-l pe Tobit, întrebă cine este. Un prizonier, răspunse unul dintre cei patru, care rămăsese cu căldarea de lemn ridicată deasupra capului, şi nu numai atît, apa care începuse să curgă se oprise şi ea ca o apă îngheţată şi aşteptînd. Ofiţerul uriaş chemă un subofiţer, ţipă la el şi cei patru porniră spre o pedeapsă binemeritată. În urma lor, apa rămasă în aer se prăvăli la pămînt şi cîţiva stropi părură nişte picături de rouă pe cizmele lustruite ale ofiţerului.

Tobit fu ridicat din băltoaca lui, cărat într-unul din corturi şi trîntit pe o masă. Unul dintre soldaţii care îl căraseră, revoltat, îşi vîrî un deget în orbita goală a lui Tobit şi, răsucindu-l ca pe un burghiu, rîse. Rîseră şi ceilalţi, îl încurajară să continue. Cel cu degetul se lăsă rugat o vreme, apoi, plesnind de trufie, continuă. Ar fi ţinut-o aşa oricît, dar vocea ofiţerului îi opri, soldatul îşi scoase degetul din orbita lui Tobit, şi-l şterse pe postavul pantalonului şi ieşi odată cu ceilalţi. Ofiţerul veni însoţit de un chirurg care părea beat şi chirurgul îl întrebă pe Tobit, împroşcîndu-l cu salivă albă şi pufoasă ca o scamă de plop, cum se simte. Încercîndu-şi vocea, Tobit spuse că bine şi povesti într-o frumoasă limbă străină pentru el, nemţeasca adică, tot ce păţise. Cum fusese oprit pe drum şi scotocit timp de o oră în căutarea unor bunuri pe care el, desigur, nu le avea, fiind un oarecare, dar nu atît de oarecare încît să nu posede un act, îl puse pe chirurg să-i scoată o cizmă şi acesta se supuse curios, şi pe pulpa lui Tobit, înfăşurat în loc de jambieră, putură admira actul cu pajură şi cu semnătura împăratului pe el, din care reieşea, citi chirurgul, că stăpînul lui, Tobit, este singurul posesor al moşiei Alba, s-o stăpînească sănătos, spuseră cei doi ofiţeri după citit, cum apoi a fost supus umilinţei şi caznei cu scoaterea ochiului, precum şi tot ce urmase. Chirurgul îi înfăşură actul la loc pe picior şi, fiindcă nu stătea îl legă cu o sfoară, iar căpitanul Schwantz von Springfels spuse că îi pare rău de tot ce se întîmplase, că soldaţii aveau, desigur, ordin să nu jefuiască şi nici să se dedea la alte atrocităţi, dar că ele sînt inerente războiului şi ocupaţiunii, cei vinovaţi îşi vor primi pedeapsa după cum merită şi că, dacă vrea, îi vor judeca imediat, el şi chirurgul fiind tribunalul, iar Tobit martor.

Nu mai aşteptă răspunsul lui Tobit şi, ieşind, după o vreme se întoarse cu cei patru aşa cum îi văzuse Tobit ultima oară, cu pielea luminîndu-le alb-cadaveric şi laş. Tobit era încă pe masă sîngerînd alene, iar cei doi ofiţeri se aşezaseră în scaunele de campanie şi priveau undeva în gol. Cei patru erau în izmene şi tremurînd. Căpitanul Schwantz von Springfels le explică pe îndelete tot ce făcuseră, plus jefuirea unui călător, numi compasul şi ceasul pe care le furaseră, iar chirurgul trecu totul într-un catastif, sub forma unui proces-verbal. Avea un scris mare şi uşor tremurat şi Tobit îl putu admira cum scrie ridicîndu-se puţin şi privind peste umărul lui. Apoi chirurgul enumeră în termeni medicali şi latineşti rănile, plăgile, contuziile, precum şi scoaterea ochiului, şi toate astea nu făcură decît să-i înfricoşeze şi mai tare pe cei patru. Tobit spuse că ceasul îl dăduse totuşi de bunăvoie, în orice caz puţin înaintea supunerii la caznă, dar chirurgul nu vru să adauge aceasta la procesul verbal, din cauză că, susţinea el, orice proces-verbal are un tipic de la care nu se poate abate, iar ceea ce spusese Tobit trebuia scris înainte de consemnarea enumeratoare, şi căpitanul Schwantz von Springfels fu de acord întru totul cu ceea ce demonstrase chirurgul, aşa că Tobit se lăsă convins în cele din urmă de necesitatea urmării tipicului. Ţinu totuşi să precizeze încă o dată cele spuse în favoarea acuzaţilor, chiar dacă spusele lui nu vor fi consemnate în procesul verbal.

Şi căpitanul:

că el se miră de unde atîta indulgenţă faţă de nişte soldaţi care şi-au încălcat ordinele, dar că acesta dovedeşte că el, Tobit, este un om deosebit, demn de respectul pe care armata imperială i-l va aduce pedepsindu-i pe cei patru vinovaţi.

Chirurgul spuse apoi că va încerca să repare ceea ce mai rămăsese din Tobit şi că numai în urma acestei reparaţiuni va putea constata precis tot ceea ce suferise şi cît va mai avea de suferit. Îşi scoase trusa şi purcese la cele ce aveau să urmeze:

Îl dezbrăcă pe Tobit în pielea goală şi acum nu mai ştiai dacă nu sînt cinci acuzaţi, numai că unul dintre ei e întins pe masă. Cei patru priveau tîmp trupul păros al lui Tobit, iar căpitanul Schwantz von Springfels, după ce îl privi şi el o clipă, spuse că probabil Tobit se descurcă grozav cu mădularul pe care îl posedă, fiindcă el, care e militar de multă vreme, dintotdeauna s-ar putea spune, ţinînd cont că de mic copil fusese crescut într-un regim cazon, tatăl lui fiind colonel pensionar şi neştiind nimic altceva sau uitînd tot ce ştia în legătură cu viaţa civilă, viaţa soldaţilor şi deci şi a lui nu a excelat niciodată printr-o prea mare pudicitate, el pînă atunci nu văzuse aşa ceva şi nici n-ar fi crezut că o să vadă vreodată. Da, se descurcă, spuse Tobit.

În timp ce căpitanul vorbea, chirurgul aduse o planşă mare făcută sul, pe care o desfăşură şi o agăţă pe unul din pereţii cortului. Pe planşă era desenat un bărbat, o dată cu faţa şi o dată cu spatele la ei. Avea pielea jupuită şi muşchii păreau nişte sculuri de aţă roşie. Scoase apoi o sondă şi cu ea începu să măsoare adîncimea rănilor lui Tobit, şi după fiecare măsurătoare nota rana cu o cruce în locul respectiv pe planşă şi în dreptul ei scria adîncimea rănii precum şi lungimea ei, în cazul că rana avea şi lungime: 3/2 de exemplu, asta însemnînd o rană adîncă de trei degete (rănile adînci erau pe fese) şi lungă de două, un exemplu luat la întîmplare. Aşa că la urmă de tot starea lui Tobit se prezentă astfel:

F (ceea ce înseamnă faţă): 1/2, 1, 5/1, 2/6, 1/1 (de trei ori).

S (ceea ce înseamnă spate): 4/1, 4/1, 4/1, 4/1, 4/1 (toate într-o singură fesă) 3/2, 1/10, 1/5, 4.

Cucuiele, fiindcă în loc de adîncime prezentau înălţime, pentru a se distinge acesta le notă cu o singură cifră scrisă pe dos, astfel:

Ochiul scos îl bară pe planşă cu o linie groasă şi oblică:

Cînd termină toate acestea de notat, scoase o sticlă cu alcool din trusă, bău din ea cam de o palmă, apoi îl dezinfectă pe Tobit turnînd din belşug şi toţi se îmbătară o clipă din cauza aburului uşor care cuprinsese cortul, ba chiar cei patru acuzaţi fură cuprinşi de o stare euforică şi căpitanul trebui să le poruncească să se potolească. Tobit, la rîndul lui, din cauza aceluiaşi abur care îl învăluia, căzu într-o stare hipnotică, proprie halucinărilor. Sau poate chirurgul, pentru a-i uşura suferinţele, îl hipnotizase?

Tobit credea că pur şi simplu se îmbătase, aşa că, atunci cînd îi povestea Aniţei Bengescu toate acestea, chiar dacă a folosit de două sau trei ori cuvîntul hipnoză, cu acest cuvînt nu facem decît să descriem mai aproape de adevăr starea de beţie în care căzuse. S-a îmbătat şi şi-a închipuit acestea:

Văzu o mînă ca un cleşte de rac clămpănind a dorinţă, şi în continuarea mîinii chipul unui păsăroi cu ochii roşii şi luminînd. Cleştele se înfipse în carnea lui sfîrtecînd-o şi pliscul acelui păsăroi spuse: Am terminat! spuse chirurgul după un ceas şi jumătate de muncă. Afară se înserase de-a binelea şi o ordonanţă aduse un felinar şi cortul păru atunci o băşică bine întinsă, plină cu lumină.

Căpitanul Schwantz von Springfels hotărî că e tocmai momentul pentru a-i oferi lui Tobit o duşcă din plosca lui cu rachiu indigen, o poşircă, dar asta, spuse căpitanul în continuarea gestului oferitor, nu face decît să confirme încă o dată vremurile pe care le trăim, de măreţie şi supuşenie, l-ar fi putut completa Tobit, care avea limba strivită, şi alcoolul, poşirca aceea îi produse o arsură nespusă, şi, gîl-gîl, lichidul porni spre viscerele lui, odihnitor şi îmbătător, nu spuse nimic. După Tobit bău şi chirurgul Heiler sau poate Heilerger, Tobit nu înţelesese prea bine şi nu avu curajul să-l roage pe celălalt să repete, sau poate spusese numai Heil!? şi pe urmă a dus plosca la gură şi iar gîl-gîl-gîl, de acum gata, nu mai e nimic de băut. Mai e, mai e, îi asigură căpitanul Schwantz von Springfels şi apoi propuse să continue judecata, da, spuse Heiler, îşi şterse sudoarea de pe faţă cu poalele şorţului său de chirurg şi se aşeză. Tobit se întoarse spre cei patru pe care îi uitase o vreme şi îi privi cu orbita lui goală şi cusută şi dureroasă. Erau tot acolo, ca nişte păsări de curte pe care le prinsese noaptea în alt loc decît ştiau ele că ar trebui să doarmă, şi clipeau speriaţi privind la catastiful în care chirurgul se pregătea să-şi continue procesul verbal. Tobit se răsuci iar şi, întocmai ca un prunc, se prăbuşi de pe masă în ţărîna care ţinea loc de duşumea cortului. De acolo de unde era spuse că puteau începe fără să se sinchisească de el, dar căpitanul Schwantz von Springfels, care nu băuse deloc, se miră de asemenea vorbe, nu puteau începe în nici un caz aşa, el, Tobit fiind dovada acuzării şi această dovadă nu putea sta pe jos într-o rînă în faţa tribunalului, chirurgul Heilerger îl ajută să se ridice şi-i şterse praful care pătrunsese în rănile proaspăt cusute, apoi constată cu nespusă părere de rău că una din ele s-a desfăcut, n-are nimic, o va coase la loc în primul moment liber pe care îl va avea în seara aceea. Tobit mulţumi, se urcă pe masă şi se întinse ca un mort. Căpitanul Schwantz von Springfels fu iar nemulţumit şi spuse că, stînd aşa, poziţia lui va influenţa, desigur, buna judecată a tribunalului, drept pentru care Tobit fu nevoit să-şi caute o poziţie cît mai apropiată de starea lui, a unui om rănit grav, dar nu mortal. Căpitanul Schwantz von Springfels se sculă în picioare şi vorbi o vreme despre constatările făcute de chirurgul Heiler, acum Tobit îi înţelese numele corect, ba chiar arătă de cîteva ori spre planşa plină de cruci şi de cifre, numi doct cîteva escoriaţii neimportante de pe trupul lui Tobit şi conchise că cei patru soldaţi s-au făcut vinovaţi de vătămarea corporală a unui proaspăt supus al împăratului, drept pentru care tribunalul

HOTĂRĂŞTE

condamnarea la moarte a celor patru.

Tobit, care nu se aştepta la o asemenea sentinţă, ceru îndurare pentru cei patru vinovaţi, propunînd chiar să fie lăsaţi în viaţă şi drept pedeapsă să fie eventual biciuiţi. Căpitanul Schwantz von Springfels spuse că nu are nici o importanţă ce crede Tobit sau ce spun cei patru şi că mîine dimineaţă sentinţa va fi dusă la îndeplinire. Mai spuse că nu se poate face recurs, cu toate că nimeni nu se gîndise la aşa ceva, dar chirurgul Heiler trebui să consemneze şi asta. Tobit începu atunci să zbiere că e o tîmpenie să fie omorîţi patru bărbaţi în plină putere numai fiindcă îi scoseseră lui un ochi, ce altceva ar fi putut să facă aceşti patru, înarmaţi pînă-n dinţi, decît ce au făcut?

Uitîndu-se fără prea mare atenţie la Tobit, aşa cum te uiţi printr-o sticlă, dar ceea ce vrei să vezi e dincolo de ea, căpitanul Friederic Schwantz von Springfels, viitorul cartograf al Olteniei, îi comunică lui Tobit că pentru insultele aduse unui tribunal militar în exerciţiul funcţiunii a fost condamnat să primească treizeci de bice, şi-l puse pe chirurg să scrie noua sentinţă. Apoi, cu o brumă de interes în privire, îl întrebă pe Tobit de unde ştie atît de bine nemţeşte şi, în orice caz, nu ca un om de rînd.

— În anul 1700, spuse Tobit în vocea căruia mijise o undă de dispreţ batjocoritor, tatăl meu, care credea că trăim într-o carte oricum scrisă de altcineva decît de cel care o citeşte, nefiind însă decît un om simplu, proaspăt îmbogăţit, dacă bucata de pămînt pe care o cumpărase se putea numi bogăţie, era însă începutul dătător de speranţe al unei bogăţii viitoare, după ce şi-a clădit o casă şi s-a îngrijit de pămînt, a deschis singura carte pe care o citea şi întîmplător s-a făcut ca în carte să nimerească tocmai peste viaţa lui Tobit şi a avut surpriza să constate nu numai asemănarea de nume, ci şi restul. Fiindcă şi el era venetic ca şi Tobit cel adevărat din carte şi avusese de suferit din cauza unor morţi pe care îi îngropase atunci cînd toţi spuneau că stau bine acolo unde stau, la o margine de drum şi surîzînd veşnic lumii care îi părăsise. I-a îngropat şi a făcut rugăciunile pe care le ştia, şi pe urmă a aşteptat să vină cineva, oricine, care să-i spună că făcuse rău, fiindcă bine ştia şi el singur că făcuse. Unele peste altele lucrurile s-au aranjat chiar în felul în care, acum, citea din carte. Nu s-a mirat prea tare fiindcă de mult ştia că, în multele cărţi care sînt pe lume, într-una din ele e scrisă şi viaţa lui. Chiar dacă el citea o singură carte şi aceea rar şi de obicei numai primele trei-patru pagini, care erau deja ferfeniţă de atîta citit, şi ar fi putut spune pe dinafară tot ce se întîmplase de la Adam şi Set pînă la Noe. Atît! Fiindcă de fiecare dată cînd îi venea cheful de citit o lua de la început şi cam pe acolo pe unde se spune: „Apele au fost mari pe pămînt o sută cincizeci de zile“, obosea, închidea cartea, o punea pe o policioară şi vreme de un ceas se gîndea la cîte lucruri or mai fi în cartea pe care tocmai o lăsase, dar netrecîndu-i niciodată prin minte că ar putea să citească de unde voia lui s-ar fi făcut să fie. Pînă în ziua cînd, într-una din zilele anului curgător în anul 1700, i-a venit acest gînd şi a deschis cartea la întîmplare. A mîngîiat pagina cu palma, simţindu-i asprimea plăcută şi foşnitoare, a tras lumînarea mai aproape, s-a îngrijit de feştila ei o vreme, s-a foit fără grabă, ca un om care n-are nici o treabă sau pe care îl aşteaptă o treabă plăcută şi de aceea deloc grăbitoare, s-a scobit gînditor în nas aşa cum făcea în fiecare seară, dar după citit, şi-a holbat ochii cît a putut şi a dat să citească. A recunoscut o literă, alta, dar cînd a fost să le lege în vreun înţeles oarecare, literele alea care or fi fost s-au legat tot în cuvintele pe care le ştia de atîta vreme şi pe dinafară: „La început Dumnezeu a făcut cerurile şi pămîntul“ Aha! a zis, e tot aia, dar în gîndul lui ştia că nu se poate aşa ceva, că nu poate fi tot aia. A dat o pagină, s-a holbat iar şi iar a citit ce ştia, cuvintele: „Numele celui de-al treilea este Hidechel“. N-a îndrăznit să citească mai departe şi asta pentru simplul motiv că nu ştia să citească. Ştia primele pagini din carte pe dinafară, şi asta e tot ce ştia. Avea însă credinţa că în multele cărţi care or fi pe lume, într-una din ele este scrisă şi viaţa lui. Aşa că nu i-a păsat prea mult de ceea ce nu ştia, mai ales că a doua zi s-a sculat ceva mai tîrziu ca de obicei, s-a spălat şi s-a îmbrăcat cu hainele bune, cele pe care le punea numai la vreo sărbătoare sau cînd mergea la biserică. Nu era nici o femeie prin casă să se mire de ceea ce face peste obiceiul de fiecare zi, iar slugile nu erau ţinute ca să se mire cu glas, chiar dacă s-or fi mirat. A luat o bucată de ceară albă şi cartea şi s-a dus la mînăstire. N-a avut nevoie de cal, fiindcă peticul nostru de pămînt îl puteai străbate cu piciorul cam într-un ceas şi, cînd a ajuns la hotarul moşiei, a ceea ce în mîndria lui ţeapănă numea moşie, ajunsese şi la porţile mînăstirii, care l-a primit în pîntecul ei supusă şi întunecată. A orbecăit o vreme şi, la uşa la care ştia că trebuie să se oprească, s-a oprit şi a bătut. Intră, Tobit! a spus o voce de dincolo de uşă. N-ai mai venit de mult pe la noi! A intrat, a pus boţul de ceară pe masă, s-a închinat spre o icoană ştearsă şi despre care mai mult ştia că e acolo decît era cu adevărat, şi-a băgat degetele între filele cărţii şi cartea s-a deschis aidoma. Citeşte-mi! a spus cu vocea albită de o frică neînţeleasă şi spornică. Şi fratele Samuel s-a ridicat într-o rînă căutînd lumina aducătoare de slove şi a citit. Era tocmai Cartea lui Tobit, despre care tatăl meu ştia că există undeva în multele cărţi de sînt pe lume. Numai că acum viaţa mea este scrisă toată, şi nu numai a mea, ci şi a băiatului meu, a spus la sfîrşit şi o tresărire mîndră, ca un suspin, i-a umflat pieptul şi două lacrimi i s-au scurs pe obraji ca două pietricele albe de rîu, s-au rostogolit pe duşumele şi s-au prelins într-o crăpătură a lor. Un înger al Domnului care era în locul sufletelor noastre atunci a închis cartea şi i-a lăsat pe cei doi bărbaţi, pe tatăl meu şi pe fratele Samuel, în singurătatea trupului lor şi a faptelor lui. Întocmai ca şi atunci, spuse tatăl meu, am început să-mi pierd vederea. Fiindcă, spuse Tobit fiul, adormise într-o noapte sub un gard şi o turturică se găinăţase pe ochii lui, producîndu-i un început de orbire. Aşa că, spuse Tobit, nu i-a mai rămas decît să ia cartea la subţioară şi să se întoarcă la ale lui. I-a mulţumit fratelui Samuel, s-a închinat iar înspre icoana aceea mai mult ştiută şi a făcut cale întoarsă. A aşteptat să se facă seară, şi, cînd s-a făcut, a aprins lumînarea, a pus-o cît mai aproape de el şi s-a aşezat în jilţul lui de mic boier. Cartea o avea deja în mîna stîngă şi cu degetul gros vîrît între filele ei aşteptînde. A deschis-o şi acum putea să citească şi altceva decît cele cîteva pagini de la începutul cărţii. Putea să citească toată viaţa pe care o dusese, pînă atunci şi, dacă avea răbdare, şi viaţa pe care o vor duce el împreună cu fiul lui. A oftat la sfîrşit, mulţumit de tot ce aflase şi şi-a chemat fiul. „Ce este, tată?“ am spus eu. Şi încă o dată a citit ceea ce învăţase să citească în dimineaţa acelei zile. Va să zică aici, a spus el după ce a terminat iar, în cartea asta, este viaţa mea, şi nu numai atît, chiar şi a ta. Fiindcă, v-am spus, tatăl meu făcuse o mulţime de lucruri care semănau într-adevăr cu ceea ce scrie în carte, iar în ultima vreme începuse să vadă prost din cauza unei albeţe care îi acoperise ochii. A luat lumînarea şi, ca să mă convingă, şi-a apropiat-o de ochi şi ochii lui au lucit alb ca o nea subţire care acoperă prima oară pămîntul. Vezi, spuse, nu mai putem avea nici o îndoială că, din multele cărţi care sînt pe pămînt, într-una dintre ele, în asta, este scrisă chiar viaţa mea cu tot ce am făcut şi cu tot ceea ce voi face de acum încolo – şi s-a închinat. Nu părea nici prea mirat, nici prea fericit de tot ce i se întîmplase: cititul din orice parte a cărţii îţi este voia. „Păi, a spus fiul lui la sfîrşitul lecturii, un prostănac din aceia care se găsesc pretutindeni pe lume, de acum încolo nu-ţi mai rămîne nimic de făcut decît să stai să aştepţi ca tot ce scrie acolo să se întîmple pînă la capăt.“ „Da de unde ştii tu, a spus tatăl meu, că ceea ce am citit eu este chiar scris acolo unde am citit, în carte? Poate că ceea ce am citit este ceea ce vreau eu să fac, iar nu ceea ce scrie!“ „Nu m-am gîndit!“ spuse Ioan Tobit, fiul. „Nu te-ai gîndit tu, dar m-am gîndit eu. Fiindcă numai pe măsură ce totul se va petrece va fi şi scris, nu ca pînă acuma.“ „Nu ca pînă acuma ce?“ am întrebat eu. Nu mi-a răspuns, nemulţumit vădit de proasta mea gîndire, a fiului lui. Ba chiar mi-a făcut semn cu mîna să ies, nu mai avea, va să zică, nevoie de mine. Şi în timp ce ieşeam l-am văzut cum deschide din nou cartea şi cum îşi holbează ochii albiţi de găinaţul unei turturele slovelnice. M-am dus să mă culc şi de după somn să mi se arate Rafail şi călătoria de afaceri şi de nuntă. Numai că Rafail nu s-a arătat decît înspre iarnă, şi atunci scornit de tatăl meu. Iată, mi-a spus într-o zi geroasă de la începutul iernii, Rafail nu se mai arată, o să ţi-l aduc eu. Şi-a pus şuba şi din pragul uşii l-am putut vedea cum ies aburi din el, ca un fum dintr-un horn crescut din pămînt şi mergător. Cînd s-a întors îl căra în spate pe singurul om din regiune care purta numele de Rafail, un călugăr tinerel, scrofulos şi olog, care încă de cînd se născuse făcuse un pas mare spre moarte şi în iarna aceea părea că e hotărît să-l facă şi pe ultimul. Aşa că mînăstirea i l-a cedat uşor, n-a mai fost nevoie să dea şi talerul găurit pe care-l luase cu el. L-a aşezat uşurel în faţa mea, şi-a şters promoroaca de pe sprîncene şi a rupt ţurţurii care îi ieşeau din nas, şi-a descheiat şuba şi a spus: Nu mai rămîne acum decît să-l iei tu în spate şi să porniţi spre afaceri şi nuntă şi blagoslovenie. În mine s-a făcut un fel de frig ca afară şi păsările care îmi umblau prin suflet îşi proptiră ciocurile îngheţate în carnea mea, rîcîiră cu ele, căutînd căldura din casă, zburătăciră în cerul jos al privirii lui Rafail, duşumelnicul. M-am aplecat şi l-am ridicat pe Rafail, tovarăşul meu de spate de atunci încolo. Era uşor ca un fulg Rafail, atît cît poate atîrna o privire încărcată de o lume veşnică şi îngerească. În casă începu deodată să ningă cu fulgi mari şi leneşi, numai că tatăl meu opri cu un gest ninsoarea care nu avea ce căuta acolo, printre noi.

— Mai lasă! spuse atunci Rafail cu o voce şoptită, dar nimeni nu ştiu dacă vorbeşte cu ei, cu cei doi Tobit, sau cu vreun stăpîn nevăzut al ninsorii şi al cerului, preacuratul Tată.

Şi ninsoarea se porni iar, se aşternu pe mobilele grosolane în vîrtejuri mici şi arareori pe mîna întinsă ca o mulţumire a lui Rafail, cel din a cărui dorinţă se făcuse o zi albăstruie ca un oţel de sabie şi ningînd în camera noastră. Ca nişte stane răsuflătoare cei doi Tobit, tatăl şi fiul lui, Ioan, stătură în vrerea lui Rafail, în privirea lui apoasă şi veştedă.

— E tîrziu! spuse Rafail, şi apoi ceru o oarecare simbrie pentru ceea ce Tobit tatăl hotărîse să se întîmple.

— Vei primi simbria după cum scrie în carte! fu răspunsul aşteptat.

Se aşezară la masă şi pentru aceasta Rafail fu cărat pînă în scaunul lui şi poftit să mănînce. Mîncară repede ciorba fierbinte şi cu bucăţi mari de carne în ea, fără să mai sufle în linguri, hămesiţi şi simţind cum fierbintele ei acru le alunecă în maţe. Salivînd, Tobit-fiul zdrobi între măsele un os cu măduvă şi apoi le oferi măduva din care ieşeau aburi leşioşi. Ţinînd măduva tremurîndă între degetele lui roşii, Tobit le-o oferi şi ei, sătui deja şi rîzînd, înghiţiră cîrnăciorul acela sidefiu, făcut parcă numai dintr-un gust plăcut şi păstos, repede alunecător pe gîtlej. La urmă de tot Tobit-tatăl ceru vin şi, cînd băură, vinul era atît de rece, încît le clănţăniră dinţii pe căni şi privirea li se făcu trupelnică şi muritoare.

Seara tîrziu, beţi fiind deja, Rafail se tîrî cum putu într-un colţ şi vărsă din el tot ce, în lentoarea acelei petreceri, strînsese, şi atunci aburul beţiei îl lovi curat şi limpede. Chicoti şi-şi scoase aripile îngereşti la vedere, aşa îl văzură cei doi Tobit, şi gîngurind ca un copil se jucă cu aripile, le mişcă de cîteva ori stîrnind praful, apoi, acoperindu-se cu ele, adormi, în colţul acela. Cei doi Tobit îl cărară uşor să nu-l trezească, îl aşezară pe o laviţă şi, după ce-l înveliră, îl sărutară, fiecare pe cîte un obraz, ţuguindu-şi buzele ca nişte trompe, plescăitul sărutatului se auzi în aer, apoi se auzi un alt zgomot scurgîndu-se leneş în gura lor fierbinte.

Fiecare doarme acum un somn binemeritat, plin de vise obeze. În casă, noaptea a intrat harnică şi focul pare să se fi stins într-un tîrziu. Tobit-tatăl se scoală, bea apă cu căuşul de lemn putred şi mirosind vag a mucegai, apoi din prag urinează în balta nopţii. Pune un lemn pe foc şi aşteptînd să-l vadă arzînd, moţăie în faţa lui. Aude foşnetul unui şobolan strecurîndu-se pe lîngă un perete, precum şi horcăitul celor doi, al lui Rafail şi al lui Ioan, fiul lui, dormind pe aceeaşi laviţă într-o îmbrăţişare binecuvîntată, şi, văzîndu-i în lumina pîlpîitoare a focului, îşi poate face socoteala că totul s-a orînduit cum trebuie, într-o zi, două or să plece şi atunci slovenia cărţii se va dovedi întocmai, el a orînduit aşa. Gîndurile îi sînt difuze şi monotone, focul a început să ardă de-a binelea acum, dar el îl vede ca prin ceaţă, aburul somnului bîntuie încă prin casa lui. Se scoală anevoie şi bea din nou apă şi apa îi curge ca nişte picături hidrargirice pe firele groase ale bărbii. Se bagă din nou sub aşternuturi şi, cu privirea pironită în tavan, adoarme. Somnul îi este greu, măcinat între filele cărţii din care se deapănă povestea pînă acolo unde ea are un capăt, moartea.

Dar, înainte de acest capăt ştiut, este o dimineaţă din cerul căreia a nins din belşug şi cu osîrdie şi Tobit tatăl le spune celor doi că, dacă tot a nins, ar putea pleca în dimineaţa aceea, nu mai are rost să aştepte, fiindcă el nu crede în cuvintele pe care le-a auzit cîndva: nu călca pe zăpada necălcată, ba chiar dimpotrivă, albul acela imaculat şi pufos este un îndemn la călătorie, să poftească să vadă. Ei poftiră şi văzură un alb întins peste lume, atît cît puteai cuprinde cu ochii. Burţile le ghiorăiră vitejeşte în frigul acelei dimineţi, da, da, vor pleca, nicicînd o călătorie nu putea începe mai bine decît în imaculat. Dar unde, unde să plece ei, care n-au citit cartea? Nu face nimic că n-au citit-o, vor pleca şi, pe măsură ce vor pleca, ea, cartea se va desfăşura pe urmele paşilor lor şi înaintea paşilor lor. Şi mai ştim, spune în continuare Rafail, că vom face afaceri, vom cîştiga bani din asta şi apoi vom peţi fecioara căreia i-au murit soţii, iubita diavolului, Sara. Şi vom fi şi pescari, înainte de toate astea. Şi în timp ce vorbeau aşa, mîncară pîine rece şi băură apă şi după aceea Tobit tatăl le pregăti o desagă pe care s-o ducă Rafail, iar pe Rafail să-l care Tobit. Aşa şi făcură: Rafail îşi puse desaga în spinare, iar Tobit îl luă pe Rafail în spinare. La revedere tată, la revedere fiule îşi spuseră şi spuse şi Rafail din spatele lui Tobit la revedere. Tobit făcu primul pas, îşi afundă piciorul gol în zăpada necălcată şi recele ei fu ca o arsură şi repede piciorul celălalt îşi căută locul în faţa primului pornit, dreptul, după cum se cuvenea să pleci într-o călătorie.

Tobit-tatăl privi urmele paşilor fiului său. În depărtare, cei doi se zăreau ca o mogîldeaţă cocoşată şi tremurîndă. Punîndu-şi mîna streaşină la ochi Tobit tatăl privi: în legănarea mersului, Rafail, cu o carte în mînă, citea din cartea aceea a lumii de iarnă ce se pogorîse peste noi, acelei zile.

Un roi de ţînţari ca urzeala unei viitoare pînze se strînsese în jurul felinarului. Tobit îşi şterse cu palma năduşeala şi sîngele de pe faţă. Îi era sete şi somn, dar din cauza rănilor nu putuse adormi. Îşi căută ceasul, gemînd la fiecare mişcare, şi îl privi cu singurul ochi care îi mai rămăsese. Limbile ceasului încremeniseră una peste alta la ora douăsprezece. Cei doi ofiţeri care îi judecaseră întîmplările se retrăseseră promiţîndu-i că vor continua procesul a doua zi, la prima oră. De fapt, procesul se terminase, mai rămăsese de dus la îndeplinire sentinţa, omorîrea celor patru şi biciurea lui. Nu avea nici un motiv să creadă că nu o vor face după felul cum decurseseră lucrurile.

Stătea întins gol pe masă, acoperit numai cu o cîrpă, pe mijloc, şi o transpiraţie groasă, amestecată cu sînge, îi acoperise trupul. Îşi pipăi rănile la care putea ajunge, una din ele gîlgîia anevoie sub cusături şi se umflase într-o gîlcă vineţie. Simţi sub palmă palpitaţia vie a sîngelui încercînd să răzbească afară. Îşi înfipse o unghie în gîlcă şi sîngele ţîşni spre tavan într-un fir subţire şi artezian. Se coagulă în timp ce plutea prin aer părînd un bici încremenit într-o şerpuire mută şi veşnică. Imaginea sîngelui îi aduse aminte de pedeapsa la care fusese condamnat şi zîmbi de tîmpenia lumii în care poposise mînat de cine ştie ce gînd al aceluia care stă în cerul acestei cărţi, gîtlejul lui uscat scoase un sunet pergamentos şi batjocoritor, lumea stă într-un fir de sînge care acum, iată, a încremenit în aer, nu are decît să-şi mişte rotiţele din creier şi, înainte sau înapoi, după cum cheful lui se prelinge alene, să o urnească. Nu face aceasta şi timpul rămîne încremenit ca un resort atîrnînd jalnic dintr-o maşinărie nefolositoare. Un ţînţar i se aşază pe frunte, îşi înfige trompa în carnea lui şi prin străvezimea trompei un fir de sînge începe să curgă în burta insectei. Tobit se concentrează şi sîngele se scurge din ţînţar înapoi în trupul lui, eşti un cîine, spuse ţînţarul, mi-ai luat şi sîngele pe care l-am supt din cei patru lăncieri condamnaţi la moarte, şi sîngele lui Schwantz von Springfels, şi sîngele chirurgului Heiler, toată agoniseala mea de o zi. Tobit se concentră iar şi ţînţarul fu supt cu totul în carnea lui, sînt un cîine, aşa-i, spuse şi apoi dădu drumul timpului să se desfăşoare năuc prin aerul fierbinte al acelei nopţi. Îşi simţi rănile pulsînd şi nervul lui optic, retezat cu unghia pe drumul spre tabăra austriecilor, simţi dureros colcăiala luminii şi a întunericului, se zbătu cerşetor şi anapoda. Cîteva muşte amorţite de căldură şi de somn căzură de pe tavan pe burta lui Tobit, se înecară în sudoarea care se strînsese ca o baltă în adîncitura burţii lui supte. O adevărată noapte de vară îşi fîlfîi aripile în cortul lui Tobit, ca un trup fără oase, meduzic, îl îmbrăţişă, dar Tobit ştiu că ceasul, bunul lui ceas îşi continuă ticăitul, ronţăitul acela fără sfîrşit în lumea aceasta, trupul nopţii fu hăcuit alene. Cu un horcăit, noaptea se lăsă pătrunsă de micile roţi de oţel ale maşinăriei, chicoti şi încălecă pătimaşă ca o femeie desfrînată fragilul obiect din care timpul se desfăşura ca un maţ vrednic şi subţire.

Dar Tobit ştia că dincolo de rănile lui şi de noapte stă o dimineaţă aburită în care cei patru lăncieri vor fi decapitaţi sau spînzuraţi sau împuşcaţi, nu are importanţă felul în care vor fi omorîţi, iar el, trupul din el, carnea aceea cu care ne fălim în faţa lumii, va fi sfîşiat încă o dată, că arsura biciului va căuta dincolo de carne, în străfundurile ei, singura lui adevărată existenţă, cealaltă, a celui care nu moare veşnic, bunul lui gînd şi înveliş cu care se va înfăţişa atunci. Dar o dimineaţă aburită şi veselă este ca o lentilă prin care lumea se vede iar uriaşă şi dătătoare de speranţe. Tobit ştie aceasta şi aşteaptă dimineaţa ghemuit în trupul lui năclăit de sudoare şi de sînge, într-o veghe a cărţii din care a venit şi în care sînt toate lucrurile acestea precum şi cele viitoare:

Se trezi pe un pat de campanie, învelit cu un cearşaf curat şi în jurul mesei văzu mai mulţi ofiţeri stînd în picioare şi vorbind. Părea să fie în jurul orei şapte şi o răcoare plăcută intrase în cort, bucata de pînză care ţinea loc de uşă era ridicată şi odată cu răcoarea intra o lumină albastră, odihnitoare. Veni chirurgul Heiler cu o cană de tablă plină cu ceai şi cu o bucată de pîine. Fără să se uite la cei care discutau, se aşeză pe marginea patului lui Tobit, puse cana şi pîinea alături şi dezvelindu-l cu o mişcare bruscă putu constata că rănile au început să se infecteze, spuse asta şi Tobit se miră să-l audă vorbind româneşte. Chirurgul Heiler îi explică, vorbind tare, că este sibian şi că maică-sa este româncă. Tobit încercă să zîmbească şi atunci dinţii i se văzură clănţănind mărunt şi des, apoi o clipă fu atent la ce vorbeau ofiţerii, cuvintele tangentă şi pantă îi atraseră în mod plăcut mintea într-acolo. Chirurgul îi dădu cana şi Tobit, uitînd că are un singur ochi, întinse mîna pe alături de ea, apucă în gol, unghiile i se înfipseră în carne, încercă din nou să zîmbească. Apucă iar, atent la mişcare, înhăţă cana şi, ridicîndu-se puţin, bărbia ţepoasă îi atinse o clipă pieptul, sorbi cald şi dulce. Cercetîndu-l din priviri, chirurgul Heiler îi spuse după aceea că în două săptămîni, cam atît după părerea lui, şi slavă Domnului văzuse destui bărbaţi răniţi, pe mulţi chiar reuşise să-i vindece, dacă tot ce făcea el se putea numi vindecare, îi ajutase în orice caz cum putuse mai bine, aşa că se pricepe cît de cît, în două săptămîni o să fie iar pe picioare şi numai în vreo dimineaţă ploioasă, cu nori joşi şi picurînd fin din ei, numai atunci junghiuri şi dureri mărunte îi vor aduce aminte de tot ce se întîmplase. Tobit lăsă o clipă cana şi sorbitul din ea şi cu arătătorul de la mîna liberă îşi arătă orbita goală şi din nou bău. Pe fundul cănii rămăsese un strat subţire şi năclăit de zahăr netopit, Tobit îl privi o clipă cu regret, apoi puse cana pe marginea patului, se întinse şi îşi trase cearceaful pînă la bărbie. Chirurgul Heiler vorbea acum despre ochiul lipsă, încercînd să-l consoleze în chip şi fel, fiinţele ciclopice de exemplu nu par să aibă vreun cusur, e drept că le cam lipseşte înăuntru în cap, ceva, sînt cam proaste deci, dar asta în nici un caz nu e în legătură cu ochiul lipsă sau cu ochiul existent. Au avut şi nenorocul, ele, fiinţele ciclopice, să se întîlnească cu singurul om din vremea aia căruia inteligenţa, nu-i aşa?, îi prisosea din belşug, fu numit Ulise. Trebuie să fii însă nebun ca să laşi toate nimfele şi vrăjitoarele alea circeene şi să pleci mereu şi iar, dromomania lui Ulise le captă atenţia o vreme, Tobit ar fi vrut însă să spună altceva, prinse momentul ăla, ă, ă, ă, dintre două cuvinte, cel spus şi cel care nu vine încă, şi îşi arătă îngrijorarea:

Nu are bani şi haine, iar actul prin care se dovedea că este stăpînul unei moşii, nu mai ştie de urma lui, speră că nu s-a pierdut. Chirurgul Heiler îl asigură că tot ce avea de valoare asupra sa este în siguranţă, s-a îngrijit personal de asta, dar nu fusese numai dorinţa lui, ci şi a căpitanului von Springfels, să nu se piardă nimic. Pentru asta se întocmise un inventar în mai multe exemplare, poftim!, el trebuie numai să semneze şi orice grijă în legătură cu bunurile lui se va spulbera definitiv. Scoase mai multe foi de hîrtie, inventarul, care începea cu cuvintele un cal şi se termina – fuseseră inventariaţi şi nasturii – la numărul o sută optzeci şi trei, cu un compas. Tobit citi atent lista, mai mult din cauza mirării pricinuite de numărul mare de obiecte pe care le deţinea, nici măcar nu ştiuse că într-unul din buzunarele lui se găsea o măsea umană cu trei rădăcini. N-am ştiut însă, îi spuse Heiler, dacă e a unui bărbat sau a unei femei, el înclină să creadă că e a unei femei, este mai delicată şi mai albă decît este de obicei o măsea de bărbat, speră să nu greşească prea tare. Greşeşte, dar nu prea tare, îi explică Tobit, este a lui Rafail îngerul, cel care îl însoţise în lenta călătorie făcută în tinereţe la dorinţa tatălui lui, cel care credea că în multele cărţi de pe lume, într-una din ele, se află scrisă şi viaţa noastră.

Iscăli la sfîrşitul actului de inventar, alături de mai multe semnături, cele ale comisiei, precum şi a preşedintelui acelei comisii, colonelul Nebenschüssel, în trecere pe acolo. Acestuia i se prezentaseră faptele şi hotărîrile şi vicecomandantul garnizoanei provizorii din Craiova aprobase măsurile excelente luate şi ceruse să fie preşedintele comisiei, aşa s-a întîmplat că nici măcar un fir de păr de pe hainele lui Tobit nu se pierduse sau rătăcise. Hainele sînt însă de nepurtat, continuă chirurgul, dar, avînd aceeaşi statură, îl va împrumuta el cu un rînd de haine. Ofiţerii care stăteau în jurul mesei desfăşuraseră în timpul acesta o hartă a Olteniei ocupate precum şi a Banatului, cu Via Carolina, cea care avea să fie construită în următorii ani, înţelese Tobit în urma discuţiilor purtate de domnii ofiţeri, drumul între Turnu Roşu şi Rîmnic se născu din minţile lor savante, precum şi din decretul imperial. Strînseră harta sul şi unul dintre ei o puse într-un toc de piele. Tobit morfolea gînditor felia de pîine pe care i-o dăduse chirurgul şi îi privea. Ofiţerii plecară să mănînce şi căpitanul Schwantz von Springfels îi spuse că regretă, dar nu-l poate, văzînd ce mănîncă, băga încă în porţia ofiţerilor, datorită faptului că el este încă un condamnat, după executarea pedepsei se va îngriji de asta, Tobit va mînca aceeaşi mîncare cu ofiţerii lui şi, dacă va binevoi, atunci cînd starea sănătăţii îi va permite, va putea participa în persoană la mesele ofiţerilor. Pînă atunci însă, pînă la executarea pedepsei, apă şi pîine, regimul obişnuit al unui condamnat din imperiu. Tobit îi mulţumi pentru bunăvoinţa ce i se arăta şi întrebă cînd se va executa pedeapsa. Căpitanul Schwantz von Springfels îşi scoase ceasul care arăta, văzu, orele nouă fără zece minute, trecuseră deci douăzeci şi patru de ore de cînd cei patru, profitînd de numărul şi puterea lor, îl jefuiseră şi îl maltrataseră, la ora nouă şi jumătate fix va fi executată şi sentinţa lui şi după aceea va fi din nou un om liber, domnilor!, pocni din călcîie în mijlocul prafului din cort şi potcoavele cizmelor precum şi pintenii ţăcăniră şi zdrăngăniră, porni în fruntea celorlalţi ofiţeri, şi ei se aşezară în urma lui după grade şi, dacă aveau acelaşi grad, dar asta nu se întîmplă, după vechimea în funcţie, îl salutară cu o mişcare scurtă a capului, ieşiră. Cîrpa ţeapănă care ţinea loc de uşă căzu în urma lor şi în cort se făcu întuneric. Chirurgul Heiler îl acoperi pe Tobit cu o pătură puţind dulceag şi acru, mai ai o jumătate de oră, îi spuse, din clipa cînd vei auzi împuşcăturile, este timpul tocmai bun să aţipeşti. Da, da, clănţăni Tobit din trupul febril, chiar asta va face, îşi închise singurul ochi, mulţumesc pentru tot ce ai făcut pentru mine, spuse, chirurgul Heiler ieşi şi el.

La ora nouă fix, atunci cînd Tobit crezu că este nouă, nu se auzi nici o împuşcătură, nu se trezi din amorţeala care îl cuprinsese, o fi stat ceasul cel mare al lumii, crezu o clipă, prinse să tremure într-un nou frison, se trezi. Mai mulţi soldaţi îl luară de subţiori şi de picioare, este ora nouă şi jumătate, ştiu el, şi îl cărară afară. Văzu o lumină firavă şi gălbuie, ca şi cum în mijlocul cerului s-ar fi aprins o lumînare uriaşă, nu ştiu ce să creadă, apoi, înşiraţi pe aceeaşi bîrnă unul lîngă altul, cu limbile atîrnîndu-le din gură şi cu ochii plesniţi, nemişcaţi şi atîrnînd fiecare de cîte o frînghie scurtă, îi văzu pe cei patru, şi în spatele lor văzu cerul, şi în cer lumînarea aceea la care se gîndise o clipă, pîlpîind. Soldaţii făcuseră un careu şi în mijlocul careului se afla un eşafod portabil. Fu suit pe eşafod şi îl aşezară călare pe un scaun cu spătar înalt, nu mai vedea nimic din cauza spătarului, vîjîi ceva – biciul, putu să se gîndească – şi din amorţeala trupului simţi că cineva sau ceva îi scotoceşte prin carne, bănuitor vru să se întoarcă, dar capul îi căzu moale de-a lungul spătarului, acelaşi cineva sau ceva continua să-i umble prin carne ca un vierme pofticios în căutarea a ceva neştiut şi miezos. Într-o vreme lumînarea aceea uriaşă care creştea în cer luminînd pămîntul Olteniei, tabăra lor, a soldaţilor şi a morţii, păru că se stinge. Tobit se scufunda acum într-o apă călduţă şi neagră, birtul în care, împreună cu Rafail, poposise în ţara acestora. Aburi de mîncare limpezindu-le privirile hămesite, condensîndu-se pe geamurile reci ale birtului sub forma unor picături grase de ciorbă sau de tocană sau de ce-o fi fost, muşteriii se uitau la picăturile alea şi ştiau ce fel de mîncare îi aştepta înăuntru, în căldura întunecoasă şi mirositoare a acelui birt. Cei doi se aşezară la o masă, salivînd şi dovedind prin semne că sînt lihniţi. Şi asta nu fiindcă, spusese odată Tobit, n-am fi ştiut limba acelei ţări, o ştiam, ci fiindcă, dacă am fi deschis gura, balele poftei şi ale lihnelii noastre s-ar fi revărsat peste lume, nu puteam face asta.

Peste două săptămîni de la aceste întîmplări, Tobit se putu scula întremat din patul de campanie în care zăcuse, simţi sub picioare pămîntul aşa cum îl ştiuse dintotdeauna şi, în afara faptului că îşi pierduse un ochi şi zăcuse din cauza rănilor şi de pe urma biciuirii, nu se putea plînge prea tare de tratamentul la care fusese supus, primise aceeaşi mîncare cu ofiţerii şi beneficiase de patul de campanie şi de un colţ din cortul statului major austriac al batalionului de muncă, zăcuse în patul acela şi, ca o delectare zilnică, vrînd-nevrînd participase la toate discuţiile şi hotărîrile, ba chiar o dată se amestecase în aceste discuţii, propunînd mutarea unui podeţ cu cinci sute de stînjeni în amonte de locul ce fusese hotărît, folosindu-se astfel vadul, despre care austriecii, străini de locurile acelea, nu ştiau nimic. E drept căutaseră vadul, dar un localnic prost sfătuit le arătase drept vad al rîului un loc fals şi cel puţin cu o jumătate de stînjen mai adînc decît locul pe care îl indica el. Făcuse aceasta în urma bunei lui raţiuni, care îl călăuzea în acele zile de boală şi care îi spunea că, orice s-ar întîmpla, austriecii pînă la urmă or să se ducă, iar drumul va rămîne. Chirurgul Heiler, care nutrea sentimente amestecate faţă de austrieci, servindu-i însă de bine, de rău, îl aprobă întru totul, aşa că drumul luă altă cale decît cea care i se desemnase la început, iar Tobit fu lăudat în consiliul privat al regimentului şi ofiţerii, după ce lauda oficială se termină, se strînseră în jurul patului lui, strigară de cîteva ori „Heil!“ şi băură din cănile lor cazone poşirca autohtonă numită ţuică, strîmbîndu-se şi amintindu-şi de băuturile mai fine de la Viena, unde o fi acum această capitală minunată? nu le rămînea decît să bea şi să se strîmbe, iar Tobit numai să bea, simţind cum alcoolul îi arde maţele. Promise că, atunci cînd se va însănătoşi pe deplin, fiind pe picioarele lui, va oferi şi el de băut şi iată că acum este acest moment:

Îmbrăcat în hainele chirurgului Heiler, fiind şi el chirurg (Tobit nu a spus asta nimănui şi nici altele, toate acele lucruri care stau ascunse în mintea autorului), haine ce îi vin aproape ca turnate şi îi dau o ţinută severă, cu o panglică neagră peste ochiul lipsă, palid, Tobit ridică în dreptul bărbiei cana şi închină, ceea ce ar putea să pară o trădare, pentru domnii ocupanţi ai Olteniei, austriecii. Spune cuvinte de laudă la adresa împăratului precum şi la adresa principalului personaj al războiului, cel care a dus la cedarea provinciei, prinţul Eugeniu de Savoia, strategul. Apoi închină în cinstea lor, a domnilor ofiţeri de faţă şi în primul rînd în cinstea căpitanului aventurier Schwantz von Springfels, viitorul cartograf al regiunii. Să nu uităm însă, spune el la sfîrşit, de cezariceasca administraţie, cea căreia îi datorăm totul, ordinea şi disciplina supunerii noastre. Micul lui discurs fu întîmpinat cu aplauze şi cu înclinări aprobatoare din cap. După ce băură, căpitanul Schwantz von Springfels vorbi şi el. Mulţumi celui al cărui oaspete sînt: chiar dacă din cauze obiective această dovadă binevoitoare nu se putuse îndeplini în casa lui Tobit, pentru o clipă ei se consideră oaspeţii lui, dar aceasta, spuse el, nu trebuie înţeleasă greşit, de mai bine de şase luni, în provincia asta străină şi bogată, ei sînt la ei acasă, în casa bunului lor împărat, pentru care, fără nici un alt îndemn, băură iar. Pomeni apoi de turci, odioşii orientali, vorbi zece minute, ca un bun geograf ce se afla, despre obiceiurile lor, care, netrebnice, se strecuraseră în Europa, dar iată, acum, una din porţile prin care turcii îşi vîrîseră capul în continent fusese închisă şi băură pentru ca starea aceasta de lucruri să fie definitivă.

Fu o petrecere plăcută şi dacă micul incident de la sfîrşit n-ar fi avut loc, atunci cînd chirurgul Heiler, ameţit de poşirca autohtonă numită ţuică, n-ar fi strigat ridicînd cana cu o smucitură şi din ea sărind stropi pe hainele celor din jur – Trăiască Oltenia! – şi fără să-i pese, bînd singur în tăcerea penibilă care se lăsase, fără acest incident, dacă poate fi numit aşa un ţipăt al unuia dintre ei, ţipăt peste care se trecu cu tăcere şi priviri în pămînt, petrecerea ar fi fost perfectă. Mai stătură puţin, pentru ca impresia neplăcută pe care le-o lăsase strigătul chirurgului să se şteargă, apoi mulţumindu-i lui Tobit, se retraseră. Partida de cărţi programată în continuare fu amînată pentru altă dată, mîine să spunem. Tobit le mulţumi la rîndul lui domnilor ofiţeri şi, în timp ce aceştia se retrăgeau, îl reţinu cu un gest scurt pe Heiler. Rămaşi singuri, Heiler îşi ceru scuze încurcat, motivînd că probabil băutura e de vină, ceru să mai bea şi, cu cana plină în mînă, aşezat pe un scaun sub felinarul care lumina cortul, spuse că nu înţelege ce l-o fi apucat, cu mîna tremurîndă duse cana la gură, bău. Tobit încercă să-l liniştească spunînd că în definitiv n-a făcut mare lucru, impresia penibilă de o secundă pe care o lăsase în urma celor două cuvinte se va şterge într-o noapte, mîine dimineaţă totul va părea altfel, chiar şi cele două cuvinte vor lua în mintea lor o întorsătură hazlie, vor zîmbi cînd îşi vor aduce aminte că cineva, chirurgul Heiler să spunem, le rostise într-un moment de euforie. Pe cît li se păruseră astăzi încărcate de un înţeles ascuns, dar mai ales răuvoitor, pe atît mîine li se vor părea mai nevinovate şi mai fireşti. Înalt, ţeapăn în uniforma puţin strîmtă, cu o figură palidă, vorbind nemţeşte, Tobit părea un adevărat ofiţer austriac calm şi cuceritor. Chirurgul Heiler îi mulţumi pentru înţelegerea pe care i-o arăta, dar, oricîtă înţelegere i s-ar arăta, el va rămâne acelaşi, mărturisi asta, un beţivan în vîrstă de patruzeci şi şase de ani, fără nici un rost pe lume. Tobit îl consolă arătîndu-i cît bine poate face un chirurg militar cum e el; chiar dacă acest chirurg mai bea din cînd în cînd, cine nu are slăbiciuni ? Băutul nu e cel mai rău dintre viciile care sînt pe lumea asta. Heiler dădu aprobator din cap, bău din nou tremurînd mai puţin de astă dată şi, cerîndu-şi scuze iar, se sculă să plece, dar Tobit îl reţinu, îl sfătui să încerce să se lase de băut. Heiler îi spuse că a încercat, din seara cînd la cusut pe Tobit nu mai băuse nimic pînă acum, poate tocmai de aceea efectul alcoolului fusese îndoit, numai că, nebînd, îi tremură atît de tare mîinile :

— Poftim, priveşte! spuse şi întinse mîna cu cana, încît nu mai poate opera, ca să facă o incizie într-un abces, înfipsese de cîteva ori lanţeta pe alături şi numai întîmplarea îl ajutase să nimerească o dată şi în abces, ori continuă să bea, ori îşi pune un laţ de gît şi se duce în cer să-şi ceară iertare, mai are de ales dintre astea două şi, fiind laş, se hotărîse pentru băut, duse cana la gură şi o goli.

Mai există o soluţie, spuse Tobit, să-şi dea demisia din armată, da şi să moară de foame!, nu!. Tobit îl va lua cu el, are o moşie, va fi binevenit acolo. Înduioşat, chirurgul Heiler lăcrămă, două lacrimi i se prelinseră pe obrajii scofîlciţi.

— Nu mi-o lua în nume de rău! spuse.

Îşi şterse lacrimile şi-l rugă să-i mai dea de băut. Tobit îi umplu cana şi îl întrebă ce părere are de propunerea lui. I se pare rezonabilă, spuse Heiler, va accepta. Tobit îi spuse că nu trebuie să se grăbească, după ce se va gîndi bine se va hotărî.

— Da! spuse Heiler, dădu să se ridice, dar, neputînd, se lăsă sprijinit de Tobit.

Lumina se revărsa din felinarul de deasupra capetelor lor, nelăsînd cana, Heiler dădu să păşească, se prăbuşi cît era de lung la picioarele lui Tobit şi rămase înţepenit acolo. Opintindu-se, Tobit îl cără în pat, îl înveli cu pătura aşa cum făcuse nu demult celălalt cu el, făcu felinarul mic şi, aşezîndu-se pe scaun, îşi lungi picioarele şi îşi închise ochiul. O vreme păru că doarme sau că se gîndeşte la ceva anume, nu ştim la ce. Dar ne putem închipui că se gîndeşte la Rafail, tovarăşul lui de călătorie din vremea tinereţii, la fel ca şi acum a stat veghindu-l pe Rafail şi ascultînd vîntul. În cameră ai loc să faci doi paşi într-o parte şi alţi doi în cealaltă, restul locului e ocupat de un pat şi de un scaun, în pat este Rafail, iar pe scaun, cu picioarele întinse, părînd că doarme sau că se gîndeşte la ceva, nu ştim la ce, Tobit. O lumînare arde galben într-o farfurie aşezată pe duşumea. De sub pat se zăresc cotoarele unor cărţi groase şi din ele iese o ploşniţă şi se îndreaptă agale spre trupul lui Rafail. Rafail deschide gura şi acum vorbesc despre întrupare, despre pîine şi vin. Se aud nişte clopote depărtate stricînd liniştea şi vorbitul. Tobit striveşte ploşniţa cu talpa, se descheie la gît, închide iar ochiul, o tremurătură fină a pleoapei ne arată că nu doarme:

Mergînd prin zăpadă cu Rafail în spate, Rafail îi citeşte din carte. În carte sînt scrise vieţile lor aşa cum vor fi. Simte răceala zăpezii sub tălpile goale, Rafail e tot atît de uşor ca o pasăre care zboară, ca să-l ajute la mers şi-a desfăcut aripile şi bate din ele, Tobit simte aerul vîjîindu-i pe lîngă urechi. Cuvintele lui Rafail citind din carte îi intră în urechi odată cu şuieratul, rămîn acolo: „Pentru aceea va lăsa omul pe tatăl său“.

Va să zică, vom spune, a plecat ca să se însoare urmînd preceptul creştin şi un oarecare îndemn părintesc scos din aceeaşi carte, poate discuta despre asta acum cu Heiler. Chirurgul este întins pe pat, galben la faţă şi cu o privire cenuşie. Stă sub pătură şi a transpirat, îşi simte duhoarea trupului învăluindu-l. Este o dimineaţă devreme şi ploioasă, vîntul loveşte în rafale pînza cortului, un zgomot flag-flag întrerupe des tăcerea şi vorbirea lor. Tobit stă pe scaun sub felinarul stins acum şi afumat, se simte şi el murdar şi obosit, spune asta, şi toate rănile abia închise îl dor ca un reumatism proaspăt şi cu care nu te-ai învăţat încă. Ordonanţa lui Heiler le aduce două castroane cu o zeamă fierbinte şi rea la gust, sorb-sorb, sorb din ea, pe bărbia chirurgului se scurge un firişor subţire şi apos, îi picură de pe bărbie pe piept. Continuă să mănînce hămesiţi, ordonanţa stă în poziţie de drepţi şi priveşte prin ei şi dincolo de ei. Chirurgul Heiler îi ordonă să aducă o sticlă cu băutură din cortul lui şi soldatul iese în trap, nu trebuie să te joci cu dorinţele unui chirurg beţiv sau să le pui la îndoială. Degetele fine ale chirurgului tremură de nerăbdare, apoi stăpînul acelor degete se apleacă asupra gamelei şi cu un icnit o umple la loc cu tot ce mîncase precum şi cu un venin bilos, secreţia bunului său organism, pune vasul încet la marginea patului şi priveşte în tavan. Ordonanţa a venit cu băutura şi acum se uită iar undeva în gol, Heiler bea, Tobit refuză. Heiler bea din nou cam o palmă din sticlă, e grăbit şi fericit. Vorbesc despre efectele alcoolului, l-au studiat amîndoi pe Streichner, tomurile scrise de acesta în tinereţea lor la Viena, Heiler l-a cunoscut personal la facultatea de medicină unde îşi ţinea cursul, pisălogeala aia, rîde chirurgul, bea din nou, un pic de salivă i se scurge pe la colţul gurii, se întinde spre pernă, rămîne în aer, stă acolo. Sînt amîndoi iar gravi, numai privirea lui Heiler este acum spălăcită şi euforică, îl roagă pe Tobit să continue, dar acesta nu aude sau se preface că nu aude. Ploaia continuă să lovească mărunt pînza aspră a cortului, la o cusătură s-a făcut o pată umedă de mărimea unei palme, din ea picură. Tobit îşi manifestă dorinţa de a face baie şi Heiler e de acord, se scoală amîndoi, Tobit îşi ia bastonul pe care îl foloseşte acum la mers, merg şi în urma lor păşeşte ordonanţa cu două prosoape şi cu o bucată de săpun cenuşiu în mînă. Calcă amîndoi prin băltoacele noroioase, vîntul le umflă hainele. Se opresc la marginea drumului, fac la stînga şi o iau peste o mirişte băltind, merg peste cîmpuri şi peste mirişti părăsite, nicăieri nimeni. Se opresc la rîu, rîul curge umflat şi mîlos, bolborosind şi surpînd malurile. Tobit priveşte scheletul unui cal undeva spre mijlocul rîului, Heiler bea din sticla în care mai e de o palmă acuma. Două păsări se strecoară ude în sufletele lor, fîlfîie din aripi ca o pulsaţie vie, Tobit îşi domoleşte bătăile inimii apăsîndu-şi pieptul cu mîna. Se dezbracă, pe buci îi lucesc roşii cicatricele, Heiler le contemplă cum se scufundă în apă. Se dezbracă şi el şi acum stau amîndoi cu apa pînă sub bărbie şi tremură. Se întorc spre mal şi cînd apa le ajunge la genunchi cer săpunul. Se freacă cu bucata aia de săpun ca o cărămidă nearsă încă, clăbucii se umflă în vînt, plesnesc, dîre subţiri de apă noroioasă se scurg pe picioarele lor albe, undeva în spate este scheletul unui cal cu coastele răsfirate către cer. Ordonanţa îi aşteaptă pe mal cu prosoapele fluturînd ca nişte steaguri ude. Se şterg şi se îmbracă, simt furnicături plăcute ca nişte ace înţepîndu-i fierbinte prin piele. Tobit acceptă să bea o înghiţitură, nimic şi nimeni nu le tulbură moleşeala plăcută ce i-a cuprins.

Este ora şapte dimineaţa, ploaia a stat şi o lumină albă ca argintul face să se întindă umbrele pe pămînt, o clipă. Cerul este ca o vată acum şi jos. Chirurgul Heiler se simte bine, îi spune asta lui Tobit, privesc amîndoi rîul galben, tufişurile de pe mal, verzi-negre, nici un pom pînă departe, cît vezi cu ochii. Heiler se miră că nu vede oameni, este tocmai vremea forfotei ţărăneşti, Tobit îi spune că oamenii au fugit, întîi de frica turcilor şi apoi de a lor, a austriecilor. Stau prin păduri cu vitele şi cu copiii şi cu nevestele lor, ascunşi sub pămînt, aşteptînd să se întîmple şi altceva, ce ar putea să se întîmple?, s-a întîmplat totul, au venit pacea şi corvezile ei, preferă însă să se ascundă. E ciudat, fiindcă ei, austriecii, spune Heiler, vor binele acestei ţărişoare, Oltenia, raportul generalului prinţ este o mărturie pentru asta. Amîndoi stau înalţi şi drepţi pe marginea rîului privesc aburul care se ridică din pămînt, vorbesc. Ordonanţa e în spatele lor ca o stană, cu o mînă întinsă în gol, şi în mînă ţine o sticlă pe fundul căreia e un lichid parfumat şi roşcat, bunul nostru coniac franţuzesc, aşteaptă. Ordinea poate fi instaurată brutal, spune chirurgul, se întoarce, apucă sticla, priveşte prin ea, i-o întinde curtenitor lui Tobit, Tobit refuză, raţiunea, spune,

— Nu, mulţumesc! spune, continuă:

a pătruns în minţile noastre brutal, în mintea mea şi a lui Rafail, ca un cuţit într-un fruct, s-a aşezat acolo parcă pentru totdeauna şi noi ne-am aşezat într-un pod, în podul casei tatălui meu, şi în pod erau cărţi groase şi latineşti, şi ajutat de acela am început să învăţ, ajutat de Rafail, care va să zică, şi de buna mea silinţă.

Heiler ascultă, bea şi pe urmă spune că de acum, în orice caz, ţărişoara este un mădular sfrijit al imperiului. Se întoarce, pune sticla în mîna mereu întinsă a soldatului din spatele lui. Oltenia va fi pusă la îngrăşat. Nu spune nici unul cuvintele astea, le ştiu însă amîndoi datorită bunei lor gîndiri, pe care au învăţat-o de ani de zile. Tobit spune că s-a hotărît să lase totul baltă şi să se întoarcă la moşie.

— Am un act şi în spatele actului stă o mică moşie. Dacă te-ai hotărît, vii cu mine.

Heiler nu răspunde, se hotărăşte să bea, apucă sticla sigur că ea este undeva în spatele lui şi în aer, trage o duşcă, nu-i mai oferă lui Tobit. Tobit priveşte drept în faţa lui, aerul se vălureşte cald-aburos ca un tăvălug ceresc. În sticlă nu mai e nimic, chirurgul aruncă sticla în apă şi acum o privesc amîndoi cum se leagănă pe valurile mîloase ale rîului, se duce odată cu el. Heiler îşi priveşte degetele care nu-i mai tremură, simte în ele o forţă nesigură, spune asta. Tobit spune că aceeaşi forţă este şi în degetele lui, întinde mîna deasupra apei şi din ea iese un cîmp de forţe statice ca un tunel în aer şi prin tunelul acela apa începe să se ridice spre mîna lui, o atinge. O rază de soare străbate micul cilindru de apă, în el se văd agitîndu-se firişoare de nisip, un peşte cît o unghie pluteşte în mijlocul cilindrului, cu burta în sus.

— E mort! spune Heiler văzînd acelaşi lucru ca şi Tobit.

Tobit spune că nu e mort, se preface însă aşa fiindcă acţionează asupra lui o forţă străină şi ocultă, începe să clipească repede şi cilindrul de apă coboară treptat, se amestecă cu apa din rîu.

Vorbesc şi acum e amiază şi soare, pămîntul s-a uscat pe alocuri, rîul aduce de undeva o moară scăpată din legături, o împotmoleşte la picioarele lor. Ordonanţa este trimisă să vadă despre ce e vorba, ei continuă să stea nemişcaţi şi înalţi, privind aerul vălurindu-se ca un tăvălug peste pămîntul acelei ţărişoare, Oltenia. Vine ordonanţa şi le spune că nu este vorba despre nimic, moara e pustie, doar cîteva roţi huruie plăcut, angrenate una în alta şi învîrtindu-se în gol şi de pomană. Privesc o vreme căsoiul morii: bine ar fi să stea în moară legănaţi de apă, mirosind dulce a grîu şi acru şi privind şobolanii de apă dînd tîrcoale. Drept pentru care ordonanţa este trimisă să aducă frînghii şi ţăruşi, toate de trebuinţă precum şi cîteva sticle de băutură. Ceea ce, trop, trop, ocolind băltoacele, ordonanţa şi face. După o vreme se întoarce încărcată cu sticle şi alţi trei soldaţi cară frînghii, ţăruşi, o toporişcă, restul. Se apucă de lucru, leagă moara cu frînghii şi frînghiile le leagă de ţăruşii bătuţi de ordonanţă în pămînt, ce bine stă moara acum, legată cu frînghii întinse ca nişte corzi, moara se leagănă şi ele se întind şi mai tare, zum-zum cîntă frînghiile, iar apa clipoceşte în jurul morii. Soarele a căzut într-o rînă, din el lumina se prelinge agale în fîşii mătăsoase şi portocalii care îmbracă moara, se scurge de pe ea. Soldaţii cară acum sticlele în moară, în moară e bine şi legănat. Soldaţii pleacă, iar cei doi, Tobit şi cu Heiler, se aşază pe cîţiva saci goi, desfac sticlele şi beau. Ochiul lui Tobit clipeşte negru şi vesel, bea. Ordonanţa s-a aşezat şi ea într-un colţ, şi picoteşte, este trezită şi trimisă să-i invite pe ceilalţi ofiţeri la petrecerea pe care o dă chirurgul Heiler în moară. Să-i invite şi pe urmă să care tot ce s-o putea căra din cortul lui aici, băutură şi mîncare, puşca, ocheanul şi hărţile, vor călători. Tobit bea şi tace şi priveşte o pînză de păianjen şi pe stăpînul ei ţesînd-o alene dar sigur, Trăiască Oltenia – a fost altădată, în altă noapte, cine mai ştie cînd, orice se poate întîmpla în seara asta:

— Trăiască Petrecerea!

Ofiţerii vin tropăind prin noapte, sînt unsprezece, tineri şi frumoşi, năvălesc în moară, îl felicită pe chirurg pentru idee, îi strîng mîinile lui Tobit, caută sticlele, ordonanţa n-a venit încă, pînă atunci vor bea ce este, ajunge şi atît, sticlele pocnesc şi se deşartă, o parte din lichidul preţios încă se risipeşte pe jos. Dacă aseară în cortul statului major nu se puteau îmbăta, aici, în moară, o vor face, bravo chirurgule, bravo chiorule, Tobit este chiorul. Vine ordonanţa şi zece soldaţi cară în urma ei băutură şi mîncare, aplauze şi zbierete, se improvizează o masă şi totul este aşezat pe ea. Cineva desface prima sticlă de şampanie, o pocnitură, un abur fin şi în urma aburului şampania se revarsă sfîrîind şi strălucitoare. Alţi soldaţi aduc scaune, sfeşnice şi lumînări, în moară e acum o lumină albă şi tristă, ei sînt veseli. Mănîncă, beau, rîd, se bat pe burtă cu Tobit, Tobit ţine o măslină alunecoasă între două degete, surîde, bagă măslina în gură şi scuipă sîmburele între roţile morii care se învîrtesc de pomană, sîmburele se înţepeneşte între roţi şi gata, uruitul a încetat, se lasă o clipă de linişte albă şi tristă şi pe urmă totul se animă iar. Şi cînd prima furie a petrecerii scade îşi aduc aminte de femei, să fie aduse femeile. Într-o margine a taberei sînt două corturi pline cu femei, sînt femeile care însoţesc necontenit orice armată, soldaţii se duc după ele şi le aduc la repezeală aşa cum le-au găsit, aproape dezbrăcate, despletite şi somnoroase. Dar ele nu sînt năzuroase, îşi alungă somnul şi, cheful singurului fel de viaţă pe care ştiu să-l ducă le ridică sînii, pulpele lor strălucesc printre cracii mohorîţi ai uniformelor. Şampania se răspîndeşte iar prin moară, adevărata petrecere începe de-abia acum, Heiler simte fericit aceasta şi desface alte, multe, nenumărate sticle. Cineva stinge lumînările, moara se leagănă şi odată cu moara se leagănă trupurile lor războinice, totul este o gîfîială acum şi o împleticire lenevoasă.

Tăcerea şi noaptea ca nişte fiice ale morţii se apleacă peste moară, petrecerea s-a sfîrşit. O mînă bîjbîie, caută o lumînare şi, cînd o aprinde, chipul palid al căpitanului Schwantz von Springfels poate fi văzut plutind prin aer şi prin lumină ca o sferă însufleţită şi imponderabilă. O mînă intră pînă la cot în conul de lumină şi mîna ţine altă lumînare, o aprinde şi pe aceasta, lumînările stau acum la o jumătate de stînjen distanţă una de alta şi la o jumătate de stînjen distanţă de pămînt, cele două conuri de lumină se întretaie într-o secţiune greu de definit, se gîndeşte Tobit. Între cele două lumînări este bustul negru şi verde-închis al căpitanului von Springfels, mîinile desfăşoară o hartă şi harta pare mulată pe conul din dreapta căpitanului – este harta Olteniei, desluşi Tobit. Gura căpitanului se deschide şi din ea iese primul cuvînt din ceea ce mai tîrziu (toate cuvintele adunate într-o carte) se va numi „Prelegerile despre Oltenia“, iese primul cuvînt din prima prelegere, din colţul lui, Tobit ascultă. Cuvintele se desfăşoară ca un şirag de mărgele, un capăt al şiragului este în gura căpitanului, celălalt în urechea lui Tobit. Cuvinte savante şi geografice lovesc timpanul lui Tobit, de la timpan, printr-un fir subţire ele sînt conduse în bezna minţii acestuia, mica introducere despre puterea şi slava împăratului şi a imperiului pluteşte ca o bărcuţă fără însoţitor şi plină cu cadavre prin cotloanele minţii lui Tobit:

„Me circum limus niger et deformis arundo

Cocyti, tardaque palus, inamabilis unda

Alligat, et novies Styx interfuse coercet.“

adică:

„În jurul meu este un mîl negru

şi stufărişul oribil al Cocytus-ului,

mlaştină cu unde duşmănoase pe care

Styxul, cu apele sale domoale, le

înconjoară de nouă ori.“

Moara scîrţîie din toate încheieturile, legănată de valuri, pare o arcă, şi pe arcă un geograf, descriind tocmai regiunea unde au ajuns, vorbeşte despre flora acelei regiuni, cuvintele sînt latineşti acum, ne poate atrage atenţia o digitalis ambigua, dar nu, aflăm imediat că ea nu este specifică zonei, a fost pomenită numai ca un termen de comparaţie pentru starea în care se află ţărişoara pe apele căreia plutim – Oltenia, ştiu Tobit. Dar despre plante: cuvintele căpitanului cartograf ne călăuzesc spre o botanică pragmatică şi imperială, Oltenia va cultiva lauri, este singura permisiune idealistă la care vom avea acces, din legănarea morii, adevărul pare un dulce copil monstruos, nenăscut încă. Şi iar despre plante: înşiruiri savante şi hrănitoare minţilor avide de ştiinţă, bolboroseala latină amestecată cu o bolboroseală nemţească şi ordonatoare, nu trebuie să credem că sub aceste cuvinte se ascunde şi altceva decît supuşenia, acea obedienţă cu care ne hrănim din istorie, ştiinţa nu are alt înţeles acum, ştiu Tobit. Privi lumînările şi mintea lui în care îşi pierduse încrederea începu să calculeze febril şi mecanic secţiunea conicelor luminoase, întretăierea lor savantă şi liniştitoare. Ca o corabie ancorată pentru totdeauna sub cerul Olteniei, moara se legănă pîntecoasă şi în pîntecele ei se legănară trupurile ofiţerilor beţi şi ale femeilor obosite dormind cu genunchii la gură, vorbele latineşti despre plante se făcură plante adevărate în acel pîntec nesătul şi edenic. Vorbind şi tăcînd, căpitanul Schwantz von Springfels vorbea acum, într-o prezentare generală, despre minereuri şi metale, cîte sînt, unde şi de ce. De ce?, nu ştim. Explică asta pe îndelete şi la sfîrşit ajunse la concluzia că, dacă sînt, bine că sînt, nu ne mai interesează de ce, le-a pus acolo bunul Dumnezeu, aşa cum le-a pus pe toate. Iată acest minunat spat de Islanda, îl putem admira în voie, putem privi prin prismele lui şi lumea ia atunci o înfăţişare miraculoasă, orice gunoi ţi se pare o explozie catifelată de culori. Din el se fac lentile, şi prin lentile poţi privi lumea, şi ea, văzută astfel, se face oricît de mare vrem, toată lumea. Fiindcă lumea este un imperiu de vorbe, o rugăciune aproape, am putea spune împreună cu Tobit, cel care priveşte lumea cu un ochi larg căscat şi lumea iese ca o panglică din gura oratorului Schwantz von Springfels, flutură o clipă prin aerul îmbîcsit al morii. Linişte şi apoi ni se vorbeşte despre aur şi despre ţiganii rudari, proprietatea mînăstirii Cozia.

Tobit nu mai ascultă. Se scoală şi împiedicîndu-se de trupuri iese din moară, cerul este înstelat şi depărtat, uşor albăstrui, fiindcă e aproape dimineaţă, ascultă zgomotele, foşnetul apei şi al frigului care se ridică odată cu noaptea. Îşi rupe o fîşie din haină, stă cu ea în mînă şi după o vreme reuşeşte s-o aprindă. Stofa arde mocnit ca şi iasca amnarului, o îndeasă într-o crăpătură a pereţilor şi suflă asupra ei pînă cînd lemnul prinde un punct roşu care se face din ce în ce mai mare, din el izbucneşte din cînd în cînd o flacără uşor tremurătoare. Intră în clădirea morii, îl caută pe chirurg printre trupurile prăbuşite, oratorul dintre cele două lumînări vorbeşte în continuare despre rolul care îi revine administraţiei în faţa marilor bogăţii ale ţărişoarei, ne sînt prezentate cîteva cifre demografice şi ele sînt dezastruoase, îl ia pe chirurg în spate şi clătinîndu-se şi împiedicîndu-se de trupurile celorlalţi, îl cară afară, unde, cu un oftat, îl aruncă în apă. Se aude un plescăit şi cîţiva stropi poposesc pe faţa lui Tobit. Din locul unde stă, chirurgul îl întreabă pe Tobit cît e ora şi Tobit îi spune că e aproape dimineaţă. În spatele lui şi aproape, moara arde repede, s-a făcut un rug uriaş şi vesel. Păşind cu apa pînă la genunchi, Tobit ajunge la mal şi, cu o mişcare dibace, taie prima frînghie, apoi pe celelalte, care ancoraseră moara, corabia aceea nesăţioasă în pîntecele căreia este lumea, toată lumea, şi corabia porneşte legănîndu-se ca o femeie grasă, arde şi înaintează spre mijlocul apei, e din ce în ce mai departe şi mai frumoasă. Chirurgul se apropie de Tobit cu apa şiroindu-i din haine, stau amîndoi pe mal privind şi gîndindu-se că da, a fost o petrecere reuşită, iar acum priveliştea morii arzînd este un sfîrşit binemeritat, cel mai bun sfîrşit al unei petreceri desăvîrşite. Într-o explozie albastru-pal se face o dimineaţă veselă peste lume şi iar.

Tobit porni nepăsător, putem ghici asta din hotărîrea cu care o face, chirurgul se puse şi el în mişcare, dar mai puţin nepăsător, şovăielnic aproape, spune ceva despre moară, pare că vrea să-i intre în voie lui Tobit, păşeşte nesigur alături de el, vorbeşte, îi aminteşte cu plăcere de tot ce s-a petrecut, cît de încîntaţi au fost domnii ofiţeri la plecare, în sporovăiala lor veselă, Tobit i-a cucerit definitiv, păcat însă că, nefiind aici, nu au putut admira şi spectacolul de la sfîrşit, legănarea maiestuoasă a morii arzînd şi plutind. Trage o duşcă din sticla pe care o ţine în mînă, îşi clăteşte gura cu lichidul arzător apoi îl scuipă împroşcînd o tufă pipernicită lîngă care s-a oprit o clipă. Ce e? ar fi trebuit să întrebe Tobit, nu întreabă nimic, se mişcă fără rost înainte, spre un viitor pe care îl presimte vag şi depărtat, dar în nici un caz neliniştitor sau apăsător, un viitor indiferent, şi asta orice s-ar întîmpla, fiindcă el este şi va fi între filele unei cărţi scrise deja, noi nu facem decît s-o citim pe îndelete şi să aflăm odată cu Tobit tot ce se va întîmpla:

Se întoarse spre chirurg, dar nu se opri, trupul continua să înainteze agale şi-l întrebă ce e, zîmbi vag văzînd silueta deşirată a chirurgului şi faţa lui roşie de beţiv, nu e nimic, spuse chirurgul, mi-am clătit gura, atît. Îl întrebă apoi pe Tobit unde merge şi dacă mai are rost să se ţină după el. Tobit îl asigură că, neavînd deocamdată unde merge, se duce în tabără, şi anume în cortul lui, hotărît să se culce. Aha! spuse chirurgul şi spuse că şi el se va culca, dar înainte de asta, de culcat care va să zică, îşi va scrie demisia din armata imperială şi o va trimite cu un curier la Sibiu, apoi se va culca. Tobit îi promise să-l ajute cît poate la întocmirea demisiei, trebuie să fie foarte atent la motivele pe care le va invoca pentru părăsirea atît de grabnică a armatei, în nici un caz nu trebuie riscat un refuz, ba chiar îl va ajuta şi într-altfel, îi va scrie generalului Tiege, cel care, fără a-i fi prieten, a dat dovadă de multă bunăvoinţă faţă de el, şi-l va ruga să intervină pe lîngă Directorul Suprem în favoarea demisiei.

Chirurgul Heiler îşi scrise demisia cu o sticlă de băutură alături şi golind-o atunci cînd ultimul cuvînt a fost aşternut pe hîrtie. Îşi admiră opera, i-o citi încă o dată lui Tobit, care ascultă plictisit, dar binevoitor, hotărî să schimbe, îl consultă şi pe Tobit şi acesta se arătă de acord, cuvîntul neputinţă cu o perifrază care îndulcea puţin sensul, apoi se apucă plin de rîvnă să transcrie totul pe curat şi începu o nouă sticlă. Termină atunci cînd sticla ajunsese la jumătate şi soarele la amiază. Tobit îi promise că o să scrie şi el scrisoarea şi se duse în cortul lui, hotărît însă să se culce. Înainte să adoarmă privi fix în tavan o vreme şi de abia pe urmă se întoarse într-o rână, îşi trase pătura în cap şi începu să răsufle egal aşteptînd să-l cuprindă somnul.

Nu ştie tot ce o să se întîmple, desfăşurarea întîmplărilor în mersul lor firesc, ştie însă că atunci cînd se va trezi, acum, îşi va simţi trupul odihnit şi murdar, îşi simte trupul murdar, toarnă apă într-un lighean aşezat pe un scaun hodorogit şi dezbrăcîndu-se pînă la brîu se spală forăind şi stropind în jur şi cînd termină are pielea roşie şi plăcută vederii, se şterge şi se îmbracă şi cînd e gata vine un subofiţer care îl invită în cortul căpitanului Schwantz von Springfels, nu ştie de ce, iar ce bănuieşte el, subofiţerul, nu are nici o importanţă.

Căpitanul Schwantz von Springfels îl aşteaptă pe Tobit în picioare şi din monoclul aşezat pe ochiul drept, sau poate nici nu are monoclu, nu ştim, dar din ochiul lui drept iese o privire cenuşie şi veselă. Se opreşte asupra lui Tobit: Ce face acesta cînd nu face nimic? îl întreabă, nu aşteaptă răspunsul. Treaba lui ce face! dar de cînd e aici, în tabără, disciplina ofiţerilor, ba chiar şi a trupei, lasă mult de dorit, şi el, comandantul lor, a pus asta în legătură cu Tobit, îi pare rău, dar asta e situaţia. Un om care nu are nici o treabă şi care aşteaptă pur şi simplu să se întîmple ceva şi, cum nimic nu se poate întîmpla, inventează el tot felul de lucruri şi de petreceri. Ce e cu partida de zaruri la care ofiţerul, îi scapă acum numele, un tinerel, fireşte, şi-a pierdut sabia şi după aceea s-a spînzurat în mijlocul taberei putînd să-l vadă oricine avea chef s-o facă? A cercetat, ştie că Tobit nu are nici un amestec, că sublocotenentul Erman, după ce că s-a spînzurat, a mai lăsat şi o scrisoare, numindu-i pe toţi aceia care l-au împins către moarte, şi că Tobit nu este trecut în ea, dar asta are vreo importanţă?, simpla prezenţă a lui Tobit este deja un amestec. Tobit spuse că habar nu a avut de cele întîmplate, e drept, a văzut trupul spînzuratului, dar fiind fără uniformă şi fără sabie, cu figura desfigurată de moartea violentă prin care trecuse, a crezut că e vorba de vreun mort oarecare, vreun băştinaş pedepsit pentru cine ştie ce vină, nu s-a gîndit nici o clipă la sublocotenentul Erman sau la vreun sublocotenent în general. Şi apoi, spuse căpitanul von Springfels, mai e şi petrecerea din moară, ce l-a îndemnat să organizeze o astfel de petrecere?, ştie foarte bine că ofiţerii lui nu au voie să se atingă de femeile stricate care mişună prin preajma taberei, oferindu-şi serviciile soldaţilor şi bolile şi paraziţii pe care îi cară după ele, toate sînt bolnave, ştie şi Tobit asta. Nu le poate goni fiindcă riscă o revoltă a trupei. Petrecerea lui Tobit a stricat însă una din regulile la care ţine foarte mult, ordinul numărul treizeci şi patru din lista de patru sute de ordine pe care a întocmit-o atunci cînd a primit comanda şi această listă o are şi Tobit. A făcut-o cu bună-ştiinţă aşadar, îşi smuceşte nervos umărul într-o parte, nu poate să creadă altfel şi, chiar dacă ar crede altfel, tot n-are nici o scuză.

Tobit spuse că da, nu are nici o scuză, dar că încălcarea ordinului treizeci şi patru nu a început atunci, odată cu petrecerea, ci cu mult înainte de venirea sau aducerea, nu ştie cum să spună mai bine, lui în tabără, cu toate că, în ceea ce-l priveşte, el personal nu a încălcat acest ordin şi nici altul din cele patru sute de ordine şi dispoziţii de pe listă. Că le-a studiat cu atenţie şi s-a ferit de vreo abatere de la ele, numai aşa se explică de ce nu a aflat mai devreme de moartea, o regretă, a sublocotenentului Erman, nu a făcut decît să respecte ordinul numărul o sută: „nu întreba mai mult decît ţi se spune“. Poate că el, spune căpitanul von Springfels, nu le-a încălcat, dar şi simpla prezenţă a unui civil în tabără este – pare, se corectă von Springfels – un îndemn la nesocotirea lor, a ordinelor, chiar dacă nu ar face nimic, prezenţa unui civil duce la dezordine, numai că el o şi face. S-a înhăitat cu chirurgul Heiler şi pun la cale tot felul de blestemăţii şi de petreceri, el nu este total împotriva unei oarecare destinderi, dar destinderea – este doar pace – pe care o propune Tobit seamănă prea bine cu delăsarea. Drumul pe care îl construiesc nu a înaintat aproape deloc în ultima lună şi se vede obligat să pună asta în legătură cu prezenţa lui Tobit. Se mişcă puţin pînă cînd pata de lumină de la picioare îi ajunge pe piept strălucind ca o mică decoraţie. Stă aşa, cu picioarele desfăcute şi bine proptite pe pămînt, o mînă vîrîtă în despicătura uniformei, cealaltă îndoită la spate, peste aproape o sută de ani, ca un viitor Napoleon, l-am putea compara cu acesta. Tobit vede firele de praf jucîndu-se în raza de lumină şi dezordinea lor nepăsătoare îi produce plăcere, gîndurile lui o iau razna, deschide gura şi spune:

— Rafail, bunul meu însoţitor şi înger, se ridică de acolo de unde zăcea, întinse mîna şi apucă o carte groasă de sub pat „priveşte“, îmi spuse, deschise cartea, şi din ea se făcu o rază de întuneric prin cameră şi în raza aia pluteau ca într-o apă două sute de incubi luminoşi: elementele dezordinii femeieşti din lumea aceasta se hlizeau la ei. Am visat-o, mi-a spus Rafail, pe Sara cea posedată de diavol, stăpîna acestor incubi închişi în carte. Rafail a închis apoi cartea şi raza s-a adunat supusă între filele ei.

Şi astăzi, în timp ce dormea, spuse, a visat-o şi el pe Sara, carnea ei albă şi rece ca o zăpadă luînd forma unui pat îmbietor şi a unui îndemn incubinabil.

Nu-i rămîne decît, după ce toate acestea au fost spuse, nu-i face plăcere, desigur, continuă von Springfels, să i-o spună, decît să părăsească tabăra. Ceea ce, spune Tobit, corespunde perfect gîndurilor şi dorinţelor lui, moşia Alba îl aşteaptă, va pleca. Nu imediat desigur, dar cît de repede se va putea, în două-trei zile o va face. Vru să se retragă, dar von Springfels îl reţinu, discutară o vreme despre geografia ţinutului în care poposiseră. Şi, cum se făcuse tîrziu, von Springfels porunci să se aprindă lumînările şi îl invită pe Tobit să cineze cu el. Tobit ezită o clipă, apoi îl rugă pe căpitan să-l cheme şi pe Heiler, căruia îi promisese că îşi vor petrece seara împreună. Căpitanul trimise un soldat să-l caute pe chirurg şi în timp ce-l aşteptau, în zgomotele pe care le făcea ordonanţa pregătind masa, vorbiră iar despre ţinut, ţărişoara, administraţia este interesată, se interesează de producţia de aur a regiunii, căpitanul trebuie să înainteze un raport grabnic. În rîul pe care l-a cercetat nu a găsit nici o urmă de aur, dar a hotărît să spele nisipul pînă cînd va da de urma lui, numai că treaba asta îl plictiseşte îngrozitor, recunoscu la sfîrşit. Tobit fu de acord că este plicticos să cauţi aur acolo unde aproape că nu se găseşte, singurii care reuşesc cît de cît sînt ţiganii rudari ai mînăstirii Cozia, dar după ştiinţa lui, toată producţia regiunii nu se ridică la mai mult de cîteva ocale anual, din care prea puţin ajungea în mîna vechii stăpîniri. Cînd era copil, spuse, spălase şi el nisipul unui fir de apă care trecea pe moşia tatălui său şi în cîteva luni reuşise să strîngă o cantitate infimă de grăuncioare aurii, două-trei dramuri, pe care apoi tatăl lui le schimbase pe un ban de aur adevărat, un ducat imperial pe care l-a pierdut peste cîteva zile. În altă vreme, servitorul lor, Alexandru, avea să-i povestească rîzînd că grăunţele acelea aurii erau pilite dintr-un ban şi aruncate în jgheabul de spălare de către acelaşi tată. După ce spuse toate astea, Tobit surîse, o clipă în ochiul lui negru luci o luminiţă ca şi cum ar fi privit în flacăra unei lumînări, apoi luminiţa se stinse, nu e cine ştie ce de raportat, spuse şi se lăsă uşor pe spate, într-o poziţie relaxată şi binevoitoare. Pe masă străluceau acum tacîmurile şi farfuriile de cositor, Tobit le privi cu plăcere, vorbiră. Fiindcă, spuse chirurgul Heiler, care tocmai intrase, după ce îi salută, părînd mai treaz şi mai bine dispus ca niciodată, Tobit ghici că dormise, aurul care ar putea fi în rîul cercetat este furat de către soldaţii care spală nisipul, este convins de asta, fiindcă sînt cei mai beţi soldaţi din ţinut şi sînt aşa numai de cînd au fost puşi la munca istovitoare şi plicticoasă la care au fost puşi, şi nu numai că sînt beţi, dar sînt atît de beţi încît au început să se laude cu norocul care a dat peste ei. Se aşezase la masă şi cu mîna tremurîndă îşi turnă un pahar cu vin şi-l dădu lacom pe gît, se scuză şi bău încă unul, da, da, soldaţii fură imperiul şi cu ce fură se îmbată şi după ce se îmbată îndeajuns, se laudă oricui doreşte să-i asculte.

Sînt acum la masă, gesturile lor sînt delicate, ca şi mestecatul şi înghiţitul, în lumina tremurătoare a lumînărilor. Tobit înghite, întreabă dacă nu cumva caporalul Glauber este şeful lor, da, da, îl asigură căpitanul von Springfels, desigur, spune şi Heiler, bea. Şi ce dacă este? se poate citi în privirile lor cercetătoare, înghiţi, spuse Tobit: dacă este, atunci unul din motivele că soldaţii sînt beţi îl ştie el, Glauber este cel cu abcesul pe care i l-a operat Heiler în urmă eu vreo zece zile şi el, Tobit, asistase la operaţie, văzuse ţîşnirea puroiului din gîtul lui Glauber şi atingînd tavanul, de unde picurase albicios în ţărînă, dar mai văzuse şi privirea caporalului de după clipa ţîşnirii, momentul acela de fericire trupească, Glauber e un hoţ, fiindcă, după ce şi-a depănat scurta fericire, privirea lui s-a oprit asupra rezervei de băuturi a lui Heiler, şi pentru a doua oară fericirea a poposit în ea, în privire. Ceea ce fură soldaţii nu este, aşadar, aurul unui rîu dovedit sterp. Căpitanul von Springfels se şterse la gură, sorbi din pahar şi apoi îl sfătui pe chirurg să-şi numere sticlele, zîmbi şi zîmbi şi Tobit. Sticlele, spuse Heiler, nu pot fi numărate fiindcă sînt nenumărate, de multă vreme trăieşte într-o lume de sticle pline şi goale, surîse şi el. O să umple însă cîteva sticle cu o soluţie purgativă şi dacă hoţii sînt atît de beţi pe cît se laudă că sînt, n-or să observe prea repede diferenţa, iar el o să ştie precis dacă-i umblă cineva la provizia de băuturi. Pomeni ceva despre sarea lui Glauber din care posedă din belşug, şi cu tot gustul ei amar speră să-l dea gata pe caporalul hoţ, omonimul celebrului chimist care a preparat sarea. Terminaseră de mîncat şi ordonanţa strînsese resturile mesei, le umpluse din nou paharele, Heiler se întreba cu voce tare dacă nu cumva chimistul Glauber o fi vreun strămoş al caporalului beţiv, dar conchise că nu poate fi vreo legătură, alta decît hotărîse el să o facă între sarea amară şi burta hoţului, rîse şi bău. Ordonanţa puse pe masă un coşuleţ cu vişine timpurii şi Tobit gustă mecanic una, gustul ei acru îi umplu gura de salivă şi îi contractă fălcile:

— Nu vă sfătuiesc să mîncaţi! spuse după ce înghiţi carnea zdrenţuită a fructului.

Se jucă cu sîmburele în gură amintindu-şi de vremea cînd bunul lui tată, Tobit-tatăl, îi pusese un coşuleţ aproape identic cu acesta în faţă şi el, copil fiind, neştiind ce să facă cu fructul mare şi lucios pe care îl prinsese în palmă, strînsese mîna şi printre degete i se scursese sîngele vişinei, lipicios şi dulce, rîde cu gura pînă la urechi în timp ce tatăl lui, Tobit, îi îndeasă o vişină în gură, o împinge cu degetul pînă cînd vişina face explozie din pieliţa ei subţire, îi inundă papilele cu roşul şi dulcele ei acrişor şi din bezna gurii lui toată lumea se transformă deodată într-o vişină uriaşă şi lucioasă, spune aceasta, tace. Vişinile lucesc stins în contrast cu faţa de masă albă pe care Heiler o rîcîie cu unghia. Tobit se scoală, împinge şervetul din dreptul lui cu un gest hotărît, mulţumeşte gazdei şi la sfîrşit, spune că nu a uitat nimic din tot ce au vorbit, va pleca. Căpitanul Schwantz von Springfels s-a ridicat şi el, ascultă, îi pare rău, dar asta e singura soluţie, vorbeşte. Heiler îi priveşte indiferent din jilţul lui, îşi toarnă un ultim pahar, bea. Va mai rămîne puţin dacă i se îngăduie, are ceva de aranjat cu von Springfels, ceva ce, din păcate, nu suferă amînare, i se acceptă cererea, Tobit le spune la revedere, iese.

Noaptea pogorî peste el, fuioare de aer cald îi încolăciră trupul ca nişte braţe nesfîrşite şi mîngîietoare, se mişcă prin aer ca printr-o vată călduţă şi nesuferită. Auzi paşi în urma lui şi chirurgul Heiler: „ţi-a spus să pleci, aşa că nu mi-a rămas decît să-i comunic şi eu hotărîrea pe care am luat-o“, îl ajunse, spuse acestea. Mai vorbiră o vreme despre ce aveau de făcut, hotărîră să plece cît mai grabnic cu putinţă, pentru a nu întări şi mai mult starea de suspiciune care se crease în urma morţii sublocotenentului Erman şi a petrecerii de la moară. Dar nu prea repede totuşi, pentru ca plecarea să nu pară o fugă, vor mai sta exact atîta cît va fi nevoie, oricît, nu trebuie să lase impresia unei izgoniri. Două, trei zile să zicem, timp în care se vor comporta în modul cel mai obişnuit, vor participa în continuare la tot ceea ce tabăra face în comun, vor da poate şi o petrecere de adio, asta o vor hotărî mîine dimineaţă, fiindcă, se ştie, noaptea este un bun sfătuitor, şi poate nu numai atît.

În cursul nopţii, lucrurile luară însă o întorsătură cu totul neprevăzută. Heiler, care înainte să se culce pregătise cîteva sticle cu o soluţie purgativă, după ce le amestecă printre cele adevărate, se culcă. Numai că în timpul nopţii îl apucară, după circa un ceas de somn, setea şi insomnia, se sculă din pat şi uitînd ceea ce făcuse cu sticlele, goli la repezeală una dintre ele. Îl miră gustul nesuferit, dar, fiind beat şi somnoros, nu-i dădu prea multă atenţie şi încercă să adoarmă din nou. Tot zvîrcolindu-se în pat, îşi aduse aminte ceea ce făcuse, umplutul celor cîteva sticle goale şi apoi, dar despre apoi nu trebuie să-şi mai amintească, simţise deja, simţea un cuţit învîrtindu-i-se cu zgomot în maţe, trebuia numai să aibă răbdare cît de cît. Şi după ce acest cît de cît trecu mai repede ca niciodată, sări din pat şi cu pantalonii în vine se opri în faţa cortului, se tîrî mai într-o parte simţind cum din el se scurg şuvoaie subţiri şi puturoase. Ştiind că acesta e numai începutul unei nopţi foarte lungi, se curăţă cum putu şi o luă la picior spre cortul lui Tobit. Nu fiindcă Tobit l-ar fi putut ajuta în vreun fel, mai mult decît s-ar fi putut ajuta şi singur, dar fiindcă simţea pur şi simplu nevoia să povestească cuiva ce i se întîmplase. Pe drum însă trebui să se oprească iar şi lîngă cortul lui Tobit, din nou. Numai că a doua oară, a treia de la început, burta lui s-a golit lîngă un trup. Ştiu asta cînd termină şi se împiedică de ceva, nu ştiu ce să creadă, i se păru chiar, o clipă, că este el însuşi prăbuşit, nu, nu putea fi asta, se dumiri imediat, era altul, Tobit. Ştiu că e Tobit pentru că Tobit deschise gura şi-l întrebă ce-l apucase să-şi facă nevoile tocmai acolo unde zăcea şi el, şi Heiler fu nevoit să-i spună pe îndelete povestea. Erau acum amîndoi cam în aceiaşi situaţie, două trupuri zăcînd unul lîngă altul, da’ că ce caută acolo, se trezi într-o vreme chirurgul întrebîndu-l pe Tobit. Şi Tobit trebui să recunoască, dacă tăcerea poate fi numită aşa, că nu ştie ce caută acolo, nu ştie în nici un caz ce i se întîmplase. Fiindcă se hotărîse să se culce în cort şi se trezise afară cu cineva icnind lîngă el şi puţind, Heiler adică. Dar pe cît de bine îl înţelege pe chirurg, pe atît de puţin înţelege ce i se întîmplase lui. Heiler întinse o mînă de acolo de unde zăcea şi la capătul ei dădu peste un cucui, au! se feri Tobit, se pare că e ceva care se termină în mîna chirurgului, un cucui. În Heiler, uitînd de el, se trezi medicul, e un cucui, spuse, la sfîrşitul creştetului tău şi la începutul mîinii mele, nu pare să fie grav, cu toate că văicăreala lui Tobit îl cam pune pe gînduri, au! care va să zică, nu ne rămîne decît să cercetăm pe îndelete totul. Nu are ce cerceta, spuse Tobit, dar dacă e aşa, că nu are, atunci cucuiul şi văicăreala ce sînt?, o să cerceteze, asta e meseria lui, această văicăreală.

Bineînţeles că este un cucui în creştetul lui Tobit şi mai e şi Tobit zăcînd afară din cort, cineva i l-a făcut, cine? Noaptea se aşezase peste ei, o noapte nesfîrşită în urma acestei întrebări, nu le rămînea decît, dar chiar dacă s-ar fi lămurit, ceea ce credeau ei că este adevărul era deja în mîinile lor, să se lămurească în vreun fel. Nu puteau crede că, aşa cum Heiler înghiţise purgativul din întîmplare, tot aşa, lui Tobit i se întîmplase să-i crească din senin un cucui în creştetul capului. Se gîndiră amîndoi la acelaşi lucru, la caporalul Glauber, asta ar putea fi, dar din ordinul cui acest caporal încercase să-l omoare pe Tobit? Ceea ce gîndeau ei era altceva decît ceea ce simţeau ei, Tobit simţindu-şi cucuiul ca un corn crescut în creştetul capului şi Heiler pipăindu-i cucuiul.

O crampă ca o mînă atotputernică îl răscoli pe chirurg, noaptea se strecură în gura lui şi de acolo mai jos, spre viscere, le parcurse la repezeală.

— Doar n-o să stăm toată noaptea aşa! spuse într-un sfîrşit Heiler.

— Şi chiar dacă n-o să stăm, nu văd ce am putea face altceva, spuse Tobit simţind cum din creierul lui creşte o durere uriaşă şi veşnică. Dar nu atît de veşnică încît să nu poată spune că s-a plictisit să tot stea aşa şi să aştepte ceva ce nu mai avea să se întîmple.

— Ce?

Să vină ăia şi să-l căsăpească de tot. Ăia n-or să mai vină pentru simplul motiv că, atunci cînd au plecat, au plecat convinşi că au făcut-o, că l-au căsăpit adică, or să se mire cînd au să afle că nu e aşa, dar nu numai că au să se mire, dar au s-o facă mai repede decît se aşteaptă cineva, acum. Spuse acum şi dădu să se scoale, se sculă dar pămîntul se răsuci sub picioarele lui, Heiler se retrase la vreme şi Tobit căzu lîngă el, într-un leşin de scurtă durată după cum constatară amîndoi, Tobit trezindu-se într-o vreme, iar Heiler privindu-l, încercînd să desluşească ceva în beznă şi golindu-şi intestinele a nenumărata oară, nu e nimic de făcut decît să aştepte. Dar ce pot aştepta altceva decît ceea ce o să se întîmple, iar ceea ce o să se întîmple sînt următoarele: Tobit spuse că are ameţeli şi o steluţă mică şi verde undeva în străfundul creierului, clipind veselă, şi că ce face Heiler acolo, dar după ce întrebă îşi aduse aminte ce face, nu mai ascultă mormăitul celuilalt despre Glauber, duşmanul lor comun, savantul şi caporalul beţiv, dar unul şi acelaşi în răul pe care îl produsese, identici în capul lui Tobit şi în maţele chirurgului.

(Fiindcă e o prostie să cauţi un caporal bătăuş şi beţiv într-o tabără plină de bătăuşi şi de beţivi, hotărîră să apeleze la logica lor încă sănătoasă şi plini de încredere apelară la ea: Un caporal bătăuş şi beţiv, dacă este întîi prima din aceste două, şi este, nu avem nici o îndoială, atunci nu este beţiv, adică nu este înainte de a fi bătăuş, o gură, două, poate, ca să prindă curaj dacă cumva acesta îi lipseşte. Deci un caporal care se hotărăşte să omoare pe cineva nu se îmbată înainte de asta ca un porc, şi dacă nu o face, după ce termină cu omorîtul nu-i rămîne decît să o facă, arde de poftă şi de nerăbdare. Şi cînd arzi de poftă şi de nerăbdare nu prea e loc şi de altceva în tine. Te aşezi în primul loc convenabil şi-ţi dai pe gît licoarea şi dacă e noapte, după o vreme de băut de unul singur ţi se face urît şi dacă ţi-e urît, dar nu ai chef de alţii, cine ştie ce pofticioşi la băutura ta, atunci faci focul. Numai că îl faci ca un om grăbit, adică îl faci prost, atît doar cît să nu te mai simţi singur şi să poţi bea în continuare şi fără să ţi se mai pară că noaptea care a fost mai toată prielnică, acum s-a întors împotriva ta. Nu le rămase la capătul acestui şir de gînduri logice decît să privească în jurul lor şi, văzînd focurile din tabără, toate ardeau la fel, numai unul dădea să se stingă, ştiură că acolo e Glauber.)

Îl găsiră pe Glauber destul de repede, dormind răscrăcărat la marginea unui foc aproape stins fiindcă ce face cel ce şi-a omorît duşmanul?: face un foc şi se îmbată lîngă focul acela, horcăind, şi mai văzură cum din tălpile încălţărilor lui, prea aproape de foc, ieşea un fum subţire şi înecăcios. Tobit dădu cu piciorul în plosca goală, vor aştepta, nu-i aşa?, să se trezească şi cum încălţările îi ardeau mocnit, asta, trezitul, avea să se întîmple odată şi odată. Priveau trupul care dormea şi plini de răbdare aşteptau, dar după ce aşteptară o vreme, hotărîră să-l lege în fel şi chip şi de abia pe urmă să aştepte, ceea ce făcură la repezeală şi îndemînatici, dar slăbiţi de tot ce li se întîmplase. Alimentară focul şi aşteptară. Caporalul beţiv şi legat mormăi ceva prin somn şi mîna lui bîjbîi în neştire, în căutarea sticlei dătătoare de somn, Tobit împinse cu piciorul plosca mai aproape de mîna aceea şi mîna o apucă, dar nu, toate astea nu se pot întîmpla fiindcă mîinile caporalului sînt strîns legate, frînghia subţire i-a intrat deja în carne şi sîngele apos, limfa acelui caporal musteşte în jurul ei, se trezeşte. Şi în timp ce se trezeşte, focul de la picioarele lui a terminat de ars talpa groasă a încălţărilor, îi linge liniştit pielea bătătorită a călcîielor şi timp de o clipă se aude un răcnet neomenesc, limba focului a atins pielea mai fină a scobiturii tălpii, poposeşte o vreme acolo. Răcnetul e acum de vită înjunghiată, nu avem nici un motiv să credem altfel. Mai într-o parte, în întuneric, Heiler îşi deşartă maţele. Tobit, întins pe pătura caporalului ascultă scremetele chirurgului, în capul lui e un zvîcnet plăcut şi adormitor, aţipeşte o clipă. Îl trezeşte Heiler care şi-a terminat treaba, spune că a deşertat una din sticle pe gîtul caporalului, maţele lui sînt acum pline de un lichid nesuferit şi amar care va lucra ca o pompă universală, va goli tot răul din el. În mîna lui luceşte un bisturiu, dar nu apucă să spună mai departe fiindcă burta îi ghiorăie apos, se retrage discret şi din el iese o zeamă subţire care se amestecă repede cu noaptea, este aidoma ei. Tobit dormitează în continuare pe pătură, priveşte: îl vede pe chirurg care îl întoarce pe caporal cu capul spre foc, bisturiul luceşte iar şi nădragii caporalului sînt sfîrtecaţi, pielea dintre pulpe e galbenă şi întinsă ca un ciorap, cu o mişcare dibace, Heiler îl transformă pe caporalul Glauber în eunucul Glauber, sîngele ţîşneşte şi se amestecă cu întunericul, este aidoma lui. Omul horcăie şi se zbate şi deodată în maţele lui are loc o explozie glauberiană, lumea este toată acum scîrnă şi sînge. Un oarecare hematom produs din lovitură îl face pe Tobit să se moleşească iar ca un leş, într-un leşin scurt, şi atunci cînd se trezeşte îşi simte picioarele bălăbănindu-i-se în aer, la mică distanţă de pămînt,

— Eşti greu al naibii!

îl aude rostind pe chirurg şi ştie că e în spatele acestuia, cărat de acesta, ar vrea să ştie şi unde, spune numai că ar putea sta acum pe propriile picioare.

— Bine! spune chirurgul.

Tobit simte sub tălpi greutatea trupului slăbit, ar vrea să rîcîie întunericul prin care dimineaţa se strecoară sticloasă şi rece, nu are această putere şi totuşi, o mînă i se reazemă tremurîndă pe zidul lingav şi scăzut al nopţii, păşeşte. Sînt acum în cortul chirurgului, vorbesc. Heiler destupă o sticlă şi îi oferă lui Tobit pentru a se întrema, beau şi cad de acord că e cel mai bun moment pentru a lua o hotărîre mai ca lumea, să fugă. Şi Tobit, dar fără să ştie de ce, îi cere lui Heiler să amîne plecarea cu cîteva ceasuri, mai are ceva de făcut, simte asta, chiar dacă atunci, acum, nu poate spune ce. Îşi adună puterile şi se ridică, se deşiră prin aerul cortului, Heiler îi propune să-i dea un întăritor şi, slăbit şi clătinîndu-se, Tobit acceptă. Chirurgul îi dă întăritorul care se scurge leneş şi uleios în el, îşi găseşte culcuş acolo, în întuneric şi cald şi linişte şi, scîrbit, Tobit icneşte şi varsă întăritorul din maţele lui şi lichidul acela scîrbos precum şi fierea şi bila şi acizii anorganici ai digestiei i se întind sub forma unei băltoace la picioare mirosind acru şi fin ca oţetul. Chirurgul îi vîră un deget pe gît şi îl ajută să verse în continuare. Tot răul pricinuit de lovitura de pe creier se scurge acum veninos şi bălos şi în lichidul de la picioarele lui plutesc viermi mici şi albi şi somnolenţi, adevăraţii viermi sălăşluitori în trupul nostru. Heiler îi numără şi constată că sînt şaptezeci şi patru, spune că au mai rămas zece, destul ca să se înmulţească la loc în scurt timp, nu e nici un motiv de îngrijorare. Calcă prin băltoacă şi aduce sticla cu alcool, i-o întinde lui Tobit şi Tobit îşi freacă fruntea cu podul palmei umezit cu alcool, o căldură binefăcătoare îi cuprinde curînd tîmplele şi foarte plăcută. Privindu-l, Heiler spune din nou că ar trebui să plece, să-şi strîngă catrafusele, genţile şi sticlele pline care au mai rămas şi să, odată cu noaptea care se duce ca o apă în reflux, să plece. Tobit se simte însă slăbit şi somnoros, spune asta, simte în el o dorinţă irezistibilă de a zăcea cu mîinile întinse de-a lungul trupului, asta o să şi facă, se întinde pe patul de campanie a lui Heiler, închide ochii şi zace şi vorbeşte. Heiler îl ascultă, îl ascultă şi bea.

Mai tîrziu, cu o pipetă în mînă, mişcîndu-se agil precum un Hipocrat, chirurgul Heiler îi propune lui Tobit să-i toarne întăritorul prin nas pentru a preîntîmpina astfel greaţa produsă de lichidul scîrbos în contact cu limba şi cu cerul gurii. Tobit dă aprobator şi nepăsător din cap, întăritorul îi va face bine, să-l toarne. Heiler introduce pipeta într-una din nările păroase şi fremătînde ale lui Tobit şi cu ajutorul pompiţei împinge lichidul direct în stomac, în întuneric şi cald şi linişte. Şi din stomac, ca într-un joc anatomic, întăritorul este purtat mai departe, ajunge la vătămătura din creier, se încolăceşte ca un şarpe pe ea. Tobit începe deodată să se simtă mai bine, strănută şi pipeta este azvîrlită cît colo, se sparge, dar nu are de ce să le pară rău, şi-a făcut pe deplin datoria. Rîd şi ăsta e semnul că tot ce s-a întîmplat, s-a întîmplat, vor pleca. În cort e acum un păienjeniş fin de raze de întuneric şi de lumină. Chirurgul Heiler se tolăneşte în fotoliu, singurul lux din cortul lui prăpădit, îşi întinde picioarele şi toarnă în el resturile sticlei începute ceva mai devreme, sporovăiesc despre ceea ce au de făcut, se întreabă de oră, este ora patru dimineaţa.